Справа № 569/9837/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Фурдись В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості звернувся представник АТ «Альфа-Банк».

До початку судового розгляду справи представник позивача подав до Рівненського міського суду повідомлення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2023 року залучено до участі у даній цивільній справі у якості правонаступника АТ «Альфа Банк» - АТ «Сенс банк».

В своєму позові представник позивача просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 на користь позивача заборгованість в розмірі 900914,10 грн., яка складається з наступного: сума заборгованості за ставкою 25% на кредитну заборгованість по тілу 393 020,29 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по відсотках 17,56 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по пені 456,24 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами на тіло кредиту 502 276,26 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по відсотках 472,60 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по пені 4671,16 грн. та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 13513,71 грн.

В судове засідання представник позивача не з`явився, однак подав до суду письмове клопотання про проведення судового засідання за відсутності представника АТ «Сенс банк» та позовну заяву задовільнити в повному обсязі.

В судове засідання відповідач повторно не з`явилася. Про день та час розгляду справи повідомлялася завчасно та належним чином судовими повістками рекомендованими листами. Причин своєї неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавала.

Дослідивши матеріали справи та подані письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що 04 березня 2008 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) в особі Філії «Відділення Промнвестбанку в м.Рівне» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №291/08.

Відповідно до умов кредитного договору, банк надає позичальнику кредит у сумі 39600 доларів США (що складає 199980,00 гривень згідно офіційного курсу Національного банку України на день укладення цього договору, встановленому на рівні 100,00 доларів США дорівнює 505,00 гривень) на умовах, передбачених цим договором.

У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, банк вимушений був звернутися з відповідним позовом до суду.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги. Згідно п.2.1. цього договору, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» передає (відступає), а ПАТ «Альфа Банк» приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити за нього ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» грошову винагороду на умовах, визначених таким договором. Відповідно до п.2.2. договору, внаслідок передачі кредитного портфеля за цим договором, новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитним договором та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань, правом на звернення стягнення за зобов`язаннями позичальників на заставлене майно та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. Отже, внаслідок укладення договору відбулася заміна кредитора, а саме ПАТ «Альфа Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором №291/09 від 04 березня 2008 року, позичальником згідно якого є ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 17 вересня 2014 року по цивільній справі №569/7106/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованість в сумі 210333,72 грн. та судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в сумі 2103,34 грн.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно кредитного договору:

за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 10% річних;

у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту (п.2.3. цього договору), він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 25% річних, порядок нарахування та сплати яких визначається відповідно до п.п.3.2. та 3.3. цього договору;

у випадку прострочення позичальником виконання зобов`язання по поверненню банку суми боргу за цим договором він зобов`язаний відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу;

п.6 кредитного договору чітко передбачена відповідальність сторін за порушення взятих на себе зобов`язань.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду справи №444/9519/12 від 28 березня 2018 року, а саме: «54. Враховуючи викладене, велика палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.».

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 викладено наступу правову позицію: «20. Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами, як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В подальшому, Касаційним господарським судом Верховного суду при розгляді даної справи в касаційному порядку винесено Постанову від 05 березня 2019 року у якій, зокрема зазначено: «46. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 48. Таким чином, у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», при чому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. 50. З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 1.4., 3.3., 3.5., 6.7. кредитного договору №13-65-06/212 у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України.

Таким чином, в результаті невиконання умов договору, у відповідача виникла заборгованість, яка розрахована на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та станом на 02 червня 2022 року становить 900914,10 грн., яка складається з наступного: сума заборгованості за ставкою 25% на кредитну заборгованість по тілу 393 020,29 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по відсотках 17,56 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по пені 456,24 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами на тіло кредиту 502 276,26 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по відсотках 472,60 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по пені 4671,16 грн.

Наданий представником позивача розрахунок відповідачем не спростований, власних розрахунків відповідачем не подано, а тому він приймається судом, як достовірний.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені позовні вимог знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, не спростованими відповідачем яка в судове засідання повторно не з`явилася та письмовий відзив на позов не подала, а тому позовні вимог підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 13513,71 грн., рішення прийнято на користь позивача, тому судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273,

280-283,289,354 ЦПК України, ст.ст. 509,526,599,611,612,625,629,1046,1048 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 на користь АТ «Сенс банк», м.Київ, вул.В.Васильківська, 100 заборгованість розраховану на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №291/08 від 04 березня 2008 року в розмірі 900914,10 грн. (яка складається з наступного: сума заборгованості за ставкою 25% на кредитну заборгованість по тілу 393 020,29 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по відсотках 17,56 грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість по пені 456,24 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами на тіло кредиту 502 276,26 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по відсотках 472,60 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами по пені 4671,16 грн.) станом на 02 червня 2022 року та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 13513,71 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: АТ «Сенс банк», м.Київ, вул.В.Васильківська, 100

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов