Провадження № 2/752/1188/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2023 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ольшевської І.О.,

за участю секретаря судових засідань Гладибороди Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист права власності шляхом зобов`язання усунути перешкоди та виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення, -

у присутності:

позивача: не з`явився

представника позивача: Літвінов Р.О. - адвокат (ордер серія ЖТ №073979 від 28.12.2021р.).

відповідач 1: не з`явився

відповідач 2: не з`явився

представник відповідача 2: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист права власності шляхом зобов`язання усунути перешкоди та виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення та просить витребувати з чужого незаконного володіння відповідачів квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири дповідача 1 без надання іншого житлового приміщення.

В обгрунтування позову зазначає, що 02.11.2016р. між нею та донькою ОСОБА_3 було укладено Договір довічного утримання (догляду), за яким позивач передала у власність своєї доньки квартиру АДРЕСА_1 . 29.10.2020р. рішенням Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/3849/20 вказаний Договір довічного утримання було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 30.11.2020р. За цим рішенням суду позивач зареєструвала своє право власності на квартиру. До розірвання Договору довічного утримання відповідачі - донька та її співмешканець ОСОБА_2 , попросилися пожити в цій квартирі після повернення із-за кордону, на що позивач погодилась. Деякий час сторони проживали всі разом. Однак відповідачі згодом почали зловживати спиртними напоями, систематично порушувати громадський порядок, вчиняти протиправні дії щодо позивача. Відповідач ОСОБА_4 під час зловживання спиртними напоями став погрожувати позивачу фізичною розправою, чим унеможливив нормальне проживання позивача у власній квартирі, внаслідок чого позивач змушена по цей час винаймати інше житло. 04.08.2020р. позивач разом зі своєю подругою ОСОБА_5 прийшла до власної квартири, в якій відповідачі перебували у стані алкогольного сп`яніння і були незадоволені візитом, почали нецензурно висловлюватись та зчинили сварку. ОСОБА_2 погрожував фізичною розправою, накинувся кулаками та виштовхнув із квартири, вдаривши декілька разів у спину та по ногам. Зазначена подія була зафіксована працівниками Голосіївського РУ ГУНП України в м. Києві, відносно доньки складено адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП та матеріали направлено до суду. Позивач, окрім цього, зазначає, що під час відвідування квартири помітила, що на полицях відсутні раритетні книжки, на що в бесіді з начальником охорони будинку ОСОБА_6 останній повідомив, що ОСОБА_2 постійно продає речі з квартири. Вказана подія зафіксована в Голосіївському ГУНП у м. Києві та з даного приводу відкрито кримінальне провадження ч. 1 ст. 185 КК України, в якому ОСОБА_1 визнано потерпілою. З огляду на вказані обставини та з посиланням на ст.ст. 316, 321, 391, 387 Цивільного кодексу України, ст.ст. 109, 150 Житлового кодексу України, позивач звернулась до суду за захистом порушених прав та їх поновлення.

Відповідач 2 ОСОБА_3 надала відзив на позовну заяву, за яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог, вказуючи, що доводи, викладені в позовній заяві, не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідач 2 зазначає, що ніколи не просилась пожити у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки постійно там і так проживала. Завжди жили у злагоді та добробуті. Позивач сама вирішила піти жити разом з ОСОБА_7 , який є її співмешканцем. Також зазначає, що жодних належних та допустимих доказів про події 04.08.2020р. не надано, жодних повідомлень про підозру не вручено, жодних матеріалів або обвинувальних актів не направлено до суду. Не підтверджується інформація і щодо викрадення книжок відповідачами. Відповідач 2 стверджує, що позивача ніхто з квартири не виганяв, а ОСОБА_2 має договір оренди даного житла, укладення якого відбувалось тоді, коли відповідач 2 була власницею житла. Жодних вимог про звільнення квартири відповідачі не отримували, як і не отримували офіційних відомостей від позивача щодо зміни власника. Відповідач 2 сплачує використану енергію та водопостачання/водовідведення. Щодо виклику свідків, то вказує, що вони є заздалегідь упередженими, адже є давніми друзями позивача.

Відповідач 1 письмового відзиву не позовну заяву до матеріалів справи не надіслав, хоча про розгляд даної справи повідомлений належним чином.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11.05.2021р. відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 09.02.2023р. закрито підготовче провадження у справі, призначено її до розгляду по суті.

У судовому засіданні 27.03.2023р. представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідачів не надходило, суд не повідомлений про причини їх неявки.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29.10.2020р. у справі №752/3849/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рудик Яніна Анатоліївна про розірвання договору довічного утримання позов задоволено, розірвано договір довічного утримання, укладений 02.11.2016р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудик Я.А., зареєстрований у реєстрі за №3171, повернуто у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за нею права власності на вказану квартиру.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 на підставі рішення суду №752/3849/20, що набрало законної сили 30.11.2020р.

Позивач зазначає, що позбавлена права користування та володіння належною їй на праві власності квартирою, оскільки квартира перебуває в незаконному володінні відповідачів.

У матеріалах справи наявна вимоги, адресована відповідачу 1 про звільнення квартири. Однак при цьому до матеріалів справи не додано доказів направлення цієї вимоги відповідачу 1.

Разом з тим, у зв`язку з поданням даного позову та наявних заперечень проти його вимог, вбачається, що між сторонами виник та існує спір, а даний позов суд розцінює також як вимогу про звільнення квартири.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів (ст. 328 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно положень частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У відповідності до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 387, 391 Цивільного кодексу України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як роз`яснено у п. 33 та п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. 76-81 Цивільного процесуального кодексу України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Отже, позивач є власником квартири по АДРЕСА_2 , однак квартирою користуватися не може, оскільки в ній проживають відповідачі та чинять перешкоди позивачу в користуванні.

Так, будучи допитаною в судовому засіданні, свідок ОСОБА_5 показала, що знає позивача більше 15 років, також знає її доньку, яка є відповідачем 2 в даній справі. Все в цій сім`ї було добре, поки донька не познайомилась із ОСОБА_2 у 2019 році. У січні 2020р. позивачка подзвонила і сказала, що її вигнали із квартири. Влітку 2020 році позивачка подзвонила і попросила поїхати з нею до доньки, оскільки була запрошена в гості. Їхати сама позивачка боялась, бо боїться вчинення відносино неї фізичної розправи. Донька позивачки стала не схожа саму на себе, бо ОСОБА_2 її споював. Під час гостини ОСОБА_2 поставив питання продажу квартири, на що позивачка не погодилась, після чого тон розмови ОСОБА_2 відносно позивачки змінився на грубий. Коли були з позивачкою у квартирі в черговий раз, то ОСОБА_2 кричав на неї, говорив образливі слова, а потім взяв за плечі і почав виштовхувати її з квартири. Вона викликала поліцію. Десь приблизно в кінці серпня на початку вересня 2020 року їздили з позивачкою, щоб забрати її речі, довелось знову викликати поліцію.

У відповіді на звернення позивача стосовно імовірного вчинення відносно ОСОБА_8 насильства з боку доньки ОСОБА_3 та її співмешканця ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 Голосіївське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві надало відповідь від 20.02.2021р. за №4681/125/47/05-2021, у якій зазначило, що в ході перевірки здійснено неодноразові виходи до кв. АДРЕСА_1 , проте дверей квартири ніхто не відчиняє. На неодноразові дзвінки ОСОБА_2 не відповів. Прибути до Голосіївського управління поліції для надання пояснень, а також вирішення питання про складання адміністративних матеріалів за ст. 173-2 КУпАП ОСОБА_9 у телефонній бесіді категорично відмовилась.

У матеріалах справи наявна також постанова про визнання потерпілим від 23.120.2000р., за якою ОСОБА_1 визнано потерпілою по кримінальному провадженню №0001470 від 22.12.2020р. При цьому досудовим розслідуванням встановлено, що в період часу з 21.07.2020р. за адресою: АДРЕСА_2 співмешканець доньки заявниці ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом вільного доступу до квартири викрадає звідти цінні речі, які перебувають у власності ОСОБА_1 .

Відповідач 2 у відзиві зазначає, що відповідач 1 на правовій підставі перебуває у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а саме, уклавши з нею договір оренди вказаної квартири. Договір оренди укладався, коли відповідач 2 була власницею цієї квартири. Також у відзиві відповідач 2 вказала, що копію цього Договору буде надано згодом.

Суд відмічає, що від відповідача 2 не надходив та не направлявся до матеріалів справи договір оренди.

Разом з тим позивачем до матеріалів позову долучений Договір оренди найму житлового приміщення №1 від 22.06.2020р. між ОСОБА_3 , як орендодавцем, та ОСОБА_2 , як орендарем, предметом якого стало передача орендодавцем орендарю у строкове платне користування квартири за адресою: АДРЕСА_2 , зі строком дії Договору до 20.06.2023р.

Суд відноситься до цього Договору найму житлового приміщення №1 від 22.06.2020р. критично, звертаючи увагу сторін на одну із основоположних засад цивільного законодавства - добросовісність (пункт 6 ст. 3 Цивільного кодексу України), яка полягає в тому, що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При цьому суд відмічає про відсутність доказів на виконання умов Договору найму перед власником квартири, яким є позивач (хоча з дня реєстрації права власності за позивачем 04.12.2020р. і на час розгляду справи пройшло більше двох років). Також Договір найму укладений у період існування спору щодо розірвання Договору довічного утримання від 02.11.2016р. Поряд з цим відповідач 2 заявила про існування іншого Договору найму, який нібито укладався з відповідачем 1 про оренду квартири, який так і не надала суду.

Отже, підтвердження законності проживання відповідачів у спірній квартирі не доведено перед судом доказами у розрізі положень статей 76-81 ЦПК України.

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК).

Виходячи з положень ст. 15, 16, 386, 391 Цивільного кодексу України гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

У відповідності до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач визначив спосіб для відновлення порушених прав шляхом витребування з чужого незаконного володіння майна, зобов`язання усунити перешкоди у володінні та користуванні квартирою шляхом виселення.

Відповідно до вимог ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору позивачем доведено позовні вимоги щодо відповідачів.

Судовий збір розподіляється у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 30, 76-89, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист права власності шляхом зобов`язання усунути перешкоди та виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення задовольнити.

2. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у володінні та користуванні кв. АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 (дев`ятсот вісім грн. грн. 00 коп.) судового збору.

5. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 908,00 (дев`ятсот вісім грн. грн. 00 коп.) судового збору.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

8. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач 1: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач 2: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 27.03.2023р.

Суддя І.О. Ольшевська