Провадження № 2/761/1243/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

28 вересня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

за участю секретаря Марінченко Л.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. Позивач є донькою померлої ОСОБА_5 . Відповідачі: ОСОБА_3 є чоловіком померлої, ОСОБА_4 є сином померлої які являються єдиними спадкоємцями першої черги після померлої ОСОБА_5 . Для оформлення спадкових прав після смерті матері позивач звернулась до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори з відповідною заявою. Від державного нотаріуса Антоненко О.В. дізналась, що до спадкового майна померлої належать квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 . Вказані квартири були придбані під час шлюбу померлої, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , отже належали їм на праві спільної сумісної власності. Проте частка померлої у спільній сумісній власності не була виділена за її життя. ОСОБА_3 не звертався до нотаріуса з заявою про видачу йому свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, не надавав згоди на визначення розміру частки спадкодавця у спільному сумісному майна. Вказані дії ОСОБА_3 перешкоджають реалізації належного позивачу права на спадкування, оскільки прямо позбавляють можливості успадкувати належну їй за законом частину у частці померлої у спільній сумісній власності подружжя. Позивач вважає, що такі дії ОСОБА_3 свідчать про його невизнання права позивача на частину спадщини спадкодавця. Більш того вважає, що такі дії унеможливлюють оформлення право власності на вказані квартири позивачем в той час коли ОСОБА_3 залишиться єдиним власником вказаного майна. Позивачка просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частин квартири АДРЕСА_1 та 1/12 частину квартири АДРЕСА_2 .

Провадження у справі відкрито 22.03.2021 р., відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Надав згоду на заочний розгляд справи.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату час і місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. Правом надати відзив не скористались.

Третя особа у судове засідання не з`явилися, про дату час і місце судового засідання повідомлені належним чином, направили в адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника та копію спадкової справи № 576/2018.

За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 223,280 ЦПК України, за згодиою представника позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.

Суд, вислухавши доводи представника ОСОБА_2 , дослідивши наявні докази та надавши їм належну оцінку вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_2 , є донькою ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 17.05.1972 року Дніпровським ЗАГС, актовий запис №1359 (копія наявна в матералах справи).

З 12.03.1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району м. Києва, виданого 18.03.1998 року (копія наявна в матералах справи).

20 березня 2008 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого придбали квартиру АДРЕСА_2 (копія наявна в матералах справи).

04 грудня 2003 року, ОСОБА_5 уклала договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого придбала квартиру АДРЕСА_1 (копія наявна в матералах справи).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 21.02.2018 Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві, серія НОМЕР_1 (копія наявна в матералах справи).

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

3 огляду на наведене вище, враховуючи презумпцію права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, майно, що є предметом позову, квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 , є спільним майном ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Так, як свідчать матеріали справи, до складу спадщини померлої ОСОБА_5 входить частина майна, що знаходилась у спільній сумісній власності останньої та ОСОБА_3 , а саме квартира АДРЕСА_1 та 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Після смерті матері позивачка звернулась до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою від 22.05.2018 року про прийняття спадкового майна (копія наявна в матеріалах справи).

Як вбачається з наданих доказів, постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 29.04.2020 р. ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтв у про право власності на спадщину за законом на належну їй частку спадкового майна після смерті матері, у зв`язку із відсутністю у спадкоємиці оригіналів документів, які посвідчують право померлої на майно.

Представник позивача зазначає, що право ОСОБА_2 має бути захищене в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно. Відповідно до приписів ст. 1258, 1261 Цивільного кодексу України позивач є спадкоємцем першої черги. Отже, в даному випадку мають місце спадкові відносини, що регулюються Книгою IV Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Положеннями ст.ст. 1216, 1222 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Матеріалами спадкової справи № 576/2018, наданої третьою особою на ухвалу суду, підтверджується, що 22.05.2018 року до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла заяви про прийняття спадщини від ОСОБА_2 та 05.06.2018 року надійшла заяви про прийняття спадщини від ОСОБА_4 та від ОСОБА_3 .

Згідно зі ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Позивач, як спадкоємець першої черги, має право на спадкування на 1/6 частин від кожного об`єкту нерухомого майна, що є предметом позову, відповідно до чинного законодавства України.

У відповідності до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є правочини та інші юридичні факти.

Як зазначено в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

При чому виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Як встановлено вище, позивач є спадкоємцем померлого власника нерухомого майна і прийняв спадщину. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, позивач, прийнявши спадщину, успадкувала 1/6 частину квартир, а саме: квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .

З огляду на приписи чинного законодавства і судову практику, відсутність факту реєстрації цього нерухомого майна спадкоємцем не позбавляє позивача законних сподівань щодо реалізації свого спадкового права як підстави набуття права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia).

Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний в практиці Європейського суду, отримане (хоча і не оформлений належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Разом з тим, відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

В свою чергу, відмова нотаріуса видати позивачу свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на успадковану квартиру унеможливлює позивачу реалізацію її прав щодо спадкового майна.

Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Одночасно ст. 15,16 ЦК України встановлюють, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 15, 16,328, 392, 1218, 1268, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, на підставі ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 60, 76-81, 211, 223, 258, 263, 264, 265, 268, 280-283, 352 ЦПК України, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її матері - ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 права власності на 1/12 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті її матері - ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 630 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) на користь держави судовий збір у розмірі 630 грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подано протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст. ст. 353-357 ЦПК України до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України , у цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення суду складено 28 вересня 2023 року.

Суддя: