печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Соколова О.М.,

при секретарі судових засідань Матвійчуку В.П.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 757/42156/19-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ грошового зобов`язання подружжя та стягнення частини за його виконання, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ грошового зобов`язання подружжя та стягнення частини за його виконання, відповідно до якої позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частини коштів сплачених ОСОБА_1 на виконання договору позики від 09 серпня 2017 року у сумі 85 238,58 грн., частину виконавчого збору у сумі 8 691,13 грн., які були сплачені ОСОБА_1 самостійно, частину витрат виконавчого провадження у сумі 250,00 грн., які були сплачені ОСОБА_1 самостійно та витрати у сплаті судового збору у сумі 941,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) вказала, що 05 грудня 2015 року Позивач разом з ОСОБА_2 (далі - Відповідач, ОСОБА_2 ) уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 05 грудня 2015 серії НОМЕР_1 .

Протягом перебування у шлюбі 09 серпня 2017 року Позивач отримала у борг від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 8000 доларів США у гривневому еквіваленті строком на три місяці (до 09 листопада 2017 року). Вказує, що Відповідач надав свою згоду на отримання у борг вищевказаної суми.

Дані кошти отримані для видання спільної книги, а також для задоволення побутових потреб сім`ї. Фактично сплата всіх потреб здійснювалась з картки КБ «Приватбанк» Позивача.

Вказує, що ОСОБА_3 спільно з Відповідачем повернули лише частину боргу у розмірі: 1500 доларів США.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

За результатами вищевказаної справи Шевченківським районним судом м.Києва було прийнято рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики у сумі 170 477,16 грн. та судовий збір у сумі 3 345,60 грн.

Позивач вказує, що в даному рішенні судом також вказано, що, ОСОБА_2 (чоловік) надав згоду на укладення договору позики, крім того він був залучений до розглядом даної справи у якості третьої особи.

13 вересня 2018 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ м. Києві було відкрито виконавче провадження, щодо стягнення з ОСОБА_1 боргу у сумі: 173 822,79 грн., виконавчого збору - 17 382,27 грн. та витрат виконавчого провадження - 500 грн.

На той час сторони вже перебували в напружених відносинах та не змогли досягти згоди щодо сплати їх заборгованості за договором позики, а вже в жовтні 2018 року шлюб фактично був припинений. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.

Сплачувати вищевказану заборгованість та виконавчі витрати ОСОБА_1 почала самостійно та в період з січня 2019 року по червень 2019 року повністю її погасила, що підтверджується копіями квитанцій про перерахунок коштів на рахунок державної виконавчої служби. Відповідач жодних коштів на погашення позики за рішенням суду Позивачу не надавав та самостійно не сплачував.

Таким чином, Позивач стверджує, що кошти за договором позики є спільною сумісною власністю, оскільки Відповідач надав згоду на отримання вказаних коштів, крім того дані кошти було отримано для задоволення потреб сім`ї.

За наведених обставин, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 вересня 2019 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

28 листопада 2019 року на адресу суду від Позивача надійшла заява про доручення доказів до матеріалів справи.

26 лютого 2020 року на адресу суду від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог. З огляду на викладене в позовній заяві вважає відсутні правові підстави кваліфікувати Відповідача, як зобов`язану особу (боржника) за укладеним Позивачем договором позики, оскільки факт укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї недоведений Позивачем, належними і допустимими доказами не підтверджується. Договір, укладений одним із подружжя, за яким одержане майно використане не на задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби, не створює обов`язків для іншого з подружжя. З урахуванням цього позовні вимоги про стягнення виконавчого збору також є безпідставними та необґрунтованими.

27 лютого 2020 року на адресу суду від Позивача надійшла заява про доручення до матеріалів справи розрахунок ціни позову.

03 березня 2020 року на адресу суду від Позивача надійшла відповідь на відзив.

22 червня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про доручення доказів.

28 жовтня 2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява про доручення до матеріалів справи письмові свідчення ОСОБА_3

14 грудня 2020 року ухвалою Печерського районного суду м.Києва приєднано до матеріалів справи копію розписки від 18 жовтня 2019 року.

19 вересня 2022 року на адресу суду від Позивача надійшла заява про виклик до суду в якості свідка ОСОБА_3

19 вересня 2022 року ухвалою Печерського районного суду м.Києва задоволено заяву Позивача про виклик ОСОБА_3 в якості свідка до суду.

В судове засідання позивач не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, проте від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі Відповідача та представника відповідача, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав наведених в позовній заяві.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України спосіб.

Так, матеріалами справи встановлено, що 05 грудня 2015 року між громадянами України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис № 3642 /а.с.15/.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року у справі № 761/46853/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, встановлено, що 09.08. 2017 року ОСОБА_1 отримала у борг від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 8000 доларів США у гривневому еквіваленті строком на 3 місяці (до 09.11.2017 року) та зобов`язується повернути 12 000 доларів США у зазначений строк до 24.11.2017 року /а.с.63/.

Крім того, вказаним вище рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 повернуто ОСОБА_3 у грудні 2017 року частину коштів за договором позики від 09.08.2017 року в сумі 1 500 доларів США. /а.с.63/.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року у цивільній справі № 761/46853/17 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики у сумі 170 477,16 грн. та судовий збір у сумі 3 345,60 грн./а.с.17-19/.

Судом встановлено, що 13 вересня 2018 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ м. Києві було відкрито виконавче провадження № 57197799, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу у сумі: 173 822,79 грн., виконавчого збору - 17 382,27 грн. та витрат виконавчого провадження - 500 грн., що підтверджується копією постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ м. Києві Борисюка Р.А. /а.с.73/.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 в період з січня 2019 року по червень 2019 року повністю погасила заборгованість, що підтверджується копіями квитанцій про перерахунок коштів на рахунок державної виконавчої служби /а.с.74-78/.

Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України), об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові

права та обов`язки ч. 1 ст. 190 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього

на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) - п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов, а саме: договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних вимог дозволяє визначити другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач вказує, що нею зі згоди Відповідача було отримано для задоволення потреб їхньої сім`ї кошти за договором позики. Дані кошти Позивач отримала, коли вони з Відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі та витратили їх з Відповідачем для потреб нашої сім`ї - видання спільної з Відповідачем книги, погашення кредиту та боргів Відповідача, сплата штрафів Відповідача, ремонт автомобіля Відповідача, сплата коштів за навчання Відповідача у вищому навчальному закладі, пошук няні для спільної дитини та інші потреби. Тому Позивач вважає, що кошти отримані нею за договором позики є їхньою спільно сумісною власністю.

До матеріалів справи Позивачем було долучено копії платіжних доручень /а.с.20-65/ копію Договору про надання послуг з пошуку и підбору персоналу від 02.10.2017 /а.с.66-71/, копію реквізитів картки Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» /а.с.72/, копію Договору надання послуг з догляду та виховання дитини № 1 від 25.09.2017 року /а.с. 87-89/, акти прийому надання послуг на підтвердження факту витрачання коштів на потреби сім`ї /а.с. 90-94/.

Разом з тим, надані платіжні доручення є неналежними доказами, оскільки не підтверджують факту витрачання коштів на потреби сім`ї. Так у частині платіжних доручень платником є Відповідач. Платіжні доручення з приводу перерахування коштів на адреси фізичних осіб не містять призначення платежу і також не підтверджують витрати коштів на потреби сім`ї. У частині платіжних доручень йде посилання на особисті кошти Позивача.

Крім того, Позивач надає копію договору про надання послуг з догляду та виховання дитини № 1 від 25.09.2017 року разом з актами виконаних робіт та договір про надання послуг з пошуку і підбору персоналу від 02.10.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З наданих Позивачем додатків до позовної заяви не вбачається, що послуги няні були оплачені - відсутні документи, що підтверджують оплату коштів Позивачем.

В заяві від 27 січня 2020 року про долучення до матеріалів справи розрахунку ціни позову Позивач надала докази «витрачання суми позики для задоволення потреб сім`ї»: погашення кредиту, сплата штрафів, сплата інших платежів. Відповідно до доданих до заяви документів (копій) видно, що оплата здійснювалась з особистого банківського рахунку Позивача у безготівковому порядку шляхом банківського переказу. Але при цьому в розписці визначено, що остання отримала 8000 доларів США готівкою. Тобто для того щоб довести, що кошти, сплачені згідно доданих до заяви платіжних документів, є саме тими коштами, що були отримані в позику, Позивач має довести конвертування позики в

українську гривню та зарахування її на особистий банківський рахунок, з якого були здійснені вказані вище платежі, проте вказане не підтверджується матеріалами справи.

До того моменту ці кошти є власними заощадженнями, окремими від отриманої позики, і не доводять факту витрачання суми позики на потреби сім`ї.

Щодо доводів Позивача з приводу надання Відповідачем згоди на укладення договору позики, суд зазначає наступне.

Посилання Позивача, що в рішенні Шевченківського районного суду м.Києва від 12 липня 2018 року вказано про те, що ОСОБА_2 дав згоду на укладення договору позики не відповідає дійсності, оскільки відповідно до змісту вказано рішення суду, суд не встановив обставину щодо надання згоди чоловіком на укладення договору позики, а лише констатував твердження ОСОБА_1 («Відповідач вказала, що її чоловік дає згоду на отримання нею вищезазначеної суми боргу»), тобто фактично це питання не досліджувалось та факт надання згоди не досліджувався.

Крім того, матеріали справи не місять доказів того, що ОСОБА_1 при розгляді цивільної справи № 761/46853/17 ініціювалося питання про залучення ОСОБА_2 в якості співвідповідача по справі.

Так, є рішення суду, яким стягнуто борг з конкретної особи, а саме ОСОБА_1 .

У постанові Верховного Суду від 11.02.2019 року у справі № 308/2205/16-ц зазначено, що згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово. Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину має бути викладена окремо у письмові формі із зазначенням конкретних дій. /

Разом з тим, Позивачем не доведено належним чином та допустимими доказами наявність згоди Відповідача на укладення договору позики від 09 серпня 2017 року.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Водночас, відповідно до частини 2 вказаної статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 253 ЦК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову про поділ грошового зобов`язання подружжя, відсутні.

Оскільки основна вимога позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частини коштів сплачених ОСОБА_1 на виконання договору позики від 09 серпня 2017 року у сумі 85 238,58 грн. судом залишається без задоволення, похідні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частини виконавчого збору у сумі 8 691,13 грн., які були сплачені ОСОБА_1 самостійно та частини витрат виконавчого провадження у сумі 250,00 грн., також судом відхиляються.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку що позов є безпідставним, а тому у його задоволенні потрібно відмовити.

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Керуючись ст.ст. 61, 65 СК України, ст.ст. 2, 15, 16 ЦК України, ст. ст.1-23,76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ грошового зобов`язання подружжя та стягнення частини за його виконання - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 31 жовтня 2023 року.

Суддя О.М.Соколов