Провадження №2/447/143/23
Справа №447/2966/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

03.05.2023 Миколаївський районний суд Львівської області в складі:

головуючої-судді Друзюк М.М.. ,

секретар судового засідання Мазуркевич І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності,,-

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_2

встановив:

Позивач ОСОБА_1 подала до Миколаївського районного суду Львівської області позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності щодо житлового будинку АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 із вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка покликається на те, що є власницею будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрованого в реєстрі № 106. У даному будинку проживає без реєстрації ОСОБА_2 , її зять, згоди на проживання якого позивачка не надавала та який в свою чергу зареєстрований у м. Стрий, проте за місцем реєстрації не проживає. Враховуючи те, що відповідач систематично вчиняє насильство щодо неї, а наявність відповідача у житловому будинку позивачки позбавляє останню можливості здійснювати право власності у житловому будинку, на підставі ст. 391 ЦК України та ст. 116 ЖК України просить суд задоволити її позовні вимоги в повному обсязі, а також стягнути з відповідача 25 000 грн. витрат на послуги адвоката.

Відповідач подав відзив на позов, у якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що позивачка є матір`ю його дружини ОСОБА_4 , з якою 05.11.2005 був укладений шлюб, після одруження у 2005 році на правах члена сім`ї, зі згоди власника житлового будинку ОСОБА_5 , 1932 року народження, яка померла у 2017 році, була бабусею дружини (матір`ю позивачки), вселився в спірний будинок, в якому проживає більше 17 років, де народилися і зареєстровані його дружина, донька та син.

Також, відповідач покликається на те, що протягом 2022 року позивачка двічі притягалася до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП щодо потерпілої ОСОБА_4 , його дружини, а в провадженні Миколаївського районного суду Львівської області перебуває кримінальне провадження (справа № 447/3093/22) про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125 КК України, та справа про адміністративне правопорушення № 447/2875/22. Відповідач зазначає, що позивачка до 2019 року проживала за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_2 , після того як почала проживати у спірному будинку по АДРЕСА_1 , після смерті її матері відносини із позивачкою мали нейтральний характер, а з 2022 року позивачка почала вимагати, щоб він , його дружина та діти виселилися з спірного житлового будинку.

Стосовно реєстрації у м. Стрий, відповідач зазначив, що у будинку АДРЕСА_3 , за місцем його реєстрації, знаходиться гуртожиток, в якому він ніколи проживав, де відсутня кімната та ліжко-місце для проживання, за погодженням з колишнім власником бабусею дружини ОСОБА_5 , не реєструвався у спірному будинку через питання отримання нею субсидій по сплаті за комунальні послуги.

У судовому засіданні позивач та її уповноважений представник просили суд позов задоволити з підстав , викладених у позові.

У судовому засіданні відповідач повідомив, що прописаний у м. Стрий у приміщенні гуртожитку, коли заводу імені Кірова, однак житла йому не виділялося, ордера на житлове приміщення не видавалося, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачка - ОСОБА_1 , є власницею будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 24.01.2018 приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрованого в реєстрі № 106, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2018.

Відповідно до паспорта, позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 25.12.1986 року.

Згідно з актами обстеження матеріально-побутових умов без дати та номера, складеного д/т м/р ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , проживає ОСОБА_1 власник будинку (зареєстрована АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 дружина, ОСОБА_7 дочка (студент), ОСОБА_8 син (учень), ОСОБА_2 проживає без реєстрації.

Відповідно до копії паспорта відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з листом від 05.08.2021 т.в.о. начальника ВП № 2 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області Андрія Мазуркевича, позивачку повідомлено, що за фактом неправомірних її зятя ОСОБА_2 розпочато кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України та матеріали скеровано в сектор ВП № 2 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області для приєднання до матеріалів кримінального провадження № 0000180.

Згідно з листом від 03.07.2022 начальника ВП № 2 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області Сергія Нестерука, позивачку повідомлено, що за вчинені дії відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП, матеріали адміністративної справи скеровано до Миколаївського районного суду Львівської області для прийняття рішення, по фактах, викладених у зверненні ОСОБА_1 перевірку припинено у зв`язку з відсутністю ознак будь-якого кримінального правопорушення.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 02.08.2022, на підставі заяви ОСОБА_1 внесені відомості за ч. 1 ст. 125 КК України (кримінальне провадження № 0000180), з приводу того, що ОСОБА_2 облив гарячою водою, спричинивши тілесні ушкодження.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 05.11.2005 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 .

Під час шлюбу у відповідача та ОСОБА_4 народилися ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 , які разом з ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , з 24.01.2018.

Відповідно до постанов судді Миколаївського районного суду Львівської області, від 15.09.2022 у справі № 447/1486/22, від 20.10.2022 у справі № 447/2348/22, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за дії вчинені щодо своєї доньки ОСОБА_4 та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу( справа № 447/3093/22).

Вироком Миколаївського районного суду Львівської області ОСОБА_1 визнано винною у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 , станом на 26.01.2023 інформація відсутня.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , пенсіонерка, ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є троюрідною сестрою позивачки, проживає АДРЕСА_4 , повідомила наступне. Будинок АДРЕСА_1 належав тітці - мамі ОСОБА_1 (позивачки), яка його успадкувала. Мама позивачки ОСОБА_5 дозволила проживати внучці ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 , після одруження якої в будинку почав проживати її чоловік - ОСОБА_14 та їхні діти. Повідомила, що позивачка ОСОБА_1 проживала у АДРЕСА_2 , приходила до доньки допомагати, деколи баба ( ОСОБА_5 ) жалілася, що діти не будуть за нею доглядати, після смерті своєї мами позивачка почала проживати у будинку АДРЕСА_1 . Свідок повідомила, що на даний час ОСОБА_14 та ОСОБА_15 проживають по АДРЕСА_1 , та перебувають в приязних відносинах.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 9 четвертої, п`ятої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Згідно з ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших осіб у жилому приміщенні, проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР щодо осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою та третьою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 почав проживати в спірному будинку з 2005 року , що сторонами не оспорюється, зі згоди власника будинку, яким на той час була ОСОБА_5 , 1932 р.н., та продовжував проживати в цьому будинку і після її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), в якому і проживає на час звернення з позовом до суду у цій справі. У спірному будинку також проживають та зареєстровані його дружина ОСОБА_4 та їхні діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідач набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як особа, яка постійно проживала з власником будинку і вела (веде) з ним спільне господарство.

Доказів наявності у відповідача іншого житла сторонами суду першої інстанції не надано. Навпаки, в матеріалах справи міститься інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з якої вбачається, що за відповідачем не зареєстровано житла.

Позивач не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів, чим саме відповідач перешкоджає їй, як власнику вищевказаного будинку користуватися ним і чим порушує її права. Навпаки, в матеріалах справи наявні докази вчинення протиправних дій, передбачених нормами КУпАП, КК України, ОСОБА_1 щодо своєї доньки ОСОБА_4 .

Доводи позивачки про те, що вона позбавлена можливості проживати з відповідачем в одному будинку через його неправомірні дії, суд оцінює критично, оскільки в ході розгляду вказані обставини не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд відмовив у задоволені позову, судовий збір слід покласти на позивача

Керуючись ст. ст.141,259-261 Цивільного процесуального кодексу України, суд ухвалив :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності щодо житлового будинку АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 із вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до частини 6 статті 259 та частини 1 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України складання повного рішення суду відкладено на п`ять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано,набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Повне найменування імен сторін:

Позивач : ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання : АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 : РНОКПП : НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3

Повний текст рішення складено 08.05.2023

Суддя Друзюк М. М.