02.10.2023 м. Бар Вінницької області
Барський районний суд Вінницької області в складі:
головуючої судді Салдан Ю. О.,
секретар судового засідання Захарчук С. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
В обґрунтування позову позивач зазначив таке.
10.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №3306298 в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача.
Пунктом 2.3 договору визначені основні його умови, зокрема: тип позики, мета отримання позики, сума позики 8300 гривень, та строк 09.11.2021 (30 днів).
Позикодавець свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредитні кошти, однак відповідач свої зобов`язання не виконує, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує.
09.02.2023 між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу №09/02-2022, відповідно до умов якого ТОВ «Маніфою» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників за договорами позики, в тому числі за договором №3306298 від 10.10.2021, що укладений між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 .
Далі ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги до боржників ТОВ «Коллект центр» відповідно до договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023, в тому числі до ОСОБА_1 . Таким чином ТОВ «Коллект центр» наділене правом грошової вимоги до відповідача.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, з урахуванням норм пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, шляхом надіслання судової повістки з рекомендованим повідомленням. Про причини неявки суд не повідомила, відзиву не надіслала.
2. Заяви (клопотання) учасників справи
У позовній заяві позивач зазначив, що в разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника позивача та ухвалення заочного рішення судом.
3. Процесуальні дії у справі
07.06.2023 відкрито провадження у справі і постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
02.10.2023 постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу під час розгляду справи по суті не здійснювалося.
4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
10.10.2021 ОСОБА_1 уклала договір позики №3306298 з ТОВ «Маніфою» та отримала позику в сумі 8300,00 грн строком на 30 днів, тобто до 09.11.2021.
У розділі «Терміни й визначення, що використовуються у договорі» зазначено, що строк позики період, протягом якого позика передається у власність позичальнику, визначений договором, початковий строк позики визначається п. 2.3.4. договору; разом з тим, строк позики може бути продовжено шляхом укладення сторонами відповідної додаткової угоди.
Згідно з пунктом 2.7. договору позики, за цим договором не передбачається укладення договорів щодо супровідних послуг третіх осіб, пов`язаних з отримання, обслуговування та повернення позики, а також забезпечення наданої позики.
У пункті 3.10 договору сторони передбачили, що керуючись ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право нараховувати проценти відповідно до умов цього договору до дня повернення позики. При цьому позикодавець дотримується обмежень щодо нарахувань за цим договором позики, встановленими ЗУ «Про споживче кредитування».
До укладення договору позики відповідачу була надана інформація про усі істотні умови позики у вигляді паспорта позики, який містить підпис відповідача.
Вказані обставини підтверджуються договором факторингу № 09/02-2022 від 09.02.2022, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал», реєстром божників до договору факторингу № 09/02-2022 від 09.02.2022, витягом з реєстру боржників до договору факторингу № 09/02-2022 від 09.02.2022, актом приймання-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 09/02-2022 від 09.02.2022.
Відповідно до договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023, ТОВ «Вердикт капітал» (первісний кредитор) відступило шляхом продажу ТОВ «Коллект центр» (новий кредитор) належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у Додатку №1 та №3 до цього договору, зокрема до ОСОБА_1 на суму 109078,60 гривень.
Зазначені обставини підтверджуються договором №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023, укладений між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр», реєстром боржників до договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 (Додаток №3), витягу з реєстру боржників до договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 (Витяг з Додатку №3), актом прийому-передачі реєстру боржників за договором №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023.
Статус ТОВ «Коллект центр» підтверджується наданими позивачем копіями документів: Статуту ТОВ «Коллект центр» (нова редакція), виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
5. Оцінка суду та застосовані судом норми права
Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі, а недодержання письмової форми має наслідком його нікчемність (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Таким чином, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, навіть за відсутності заперечень проти позову від відповідача, суд повинен перевірити, чи ґрунтуються вимоги позивача на нормах чинного законодавства і чи підтверджуються зазначені ним обставини належними і допустими доказами.
Як встановлено судом, відповідач належним чином своїх зобов`язань не виконувала, суму кредиту, який вона отримала, і процентів за користування ним позивачу не сплатила, що підтверджується сукупністю наданих позивачем доказів. Доказів протилежного матеріали справи не містить, відповідач таких не надала.
Вирішуючи питання про розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідача, суд виходить з такого.
Пункт 3.10 кредитного договору, у якому вказано, що позикодавець має право нараховувати проценти відповідно до умов цього договору до дня повернення позики, відсилає до приписів статті 1048 Цивільного кодексу України.
Узгоджений сторонами у договорі позики від 10.10.2021 строк позики, тобто строк кредитування, становить 30 днів 09.11.2021 (пункт 2.3.4).
При цьому позивачем не надано доказів того, що сторони договору позики шляхом укладення додаткового договору продовжили строк позики.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16, акцентувавши увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).
У постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом. Викладене свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Однак позивач у справі, що розглядається, не заявляв вимог щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України, а заявив вимогу про стягнення процентів за користування кредитом як плати за користування чужими коштами, однак не тільки в межах строку кредитування, а й з урахуванням тих процентів, які були нараховані після закінчення строку кредитування і в подальшому після закінчення строку дії кредитного договору.
У постанові від 05.04.2023 Велика Палата виклала також правові висновки щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування, виснувавши таке.
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови). Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.
Надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).
Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку.
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 122 постанови від 05.04.2023 у справі №910/4518/16).
Повертаючись до обставин цієї справи суд зауважує, що у пункті 3.10 договору позики №3306298 від 10.10.2021 сторони чітко передбачили, що позикодавець має право нараховувати проценти відповідно до умов цього договору до дня повернення позики керуючись статтею 1048 Цивільного кодексу України. Відтак, сторони мали на увазі проценти, які є платою за правомірне користування кредитом, а такі можуть бути нараховані лише в межах строку кредитування (тобто до 09.11.2021) і згідно із наданими позивачем розрахунками розмір таких процентів становить 2725,31 гривень.
Стосовно стягнення комісії, суд зауважує, що умовами укладеного між сторонами договору позики №3306298 від 10.10.2021 не передбачено сплату будь-яких комісій.
У паспорті позики, яка надана ОСОБА_1 , також не зазначено про сплату будь-яких комісій, а загальна вартість позики відповідає вказаній у графіку платежів, до якої входить сума наданої позики і проценти за користування позикою в межах строку кредитування.
Таким чином, позивачем не надано будь-яких доказів того, що сторони узгодили сплату комісії, про яку позивач вказує у позовній заяві в сумі 4150 гривень, тому ці вимоги задоволенню не підлягають.
5. Розподіл судових витрат між сторонами
Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
Оскільки позов задоволено частково (на 27%), тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 724,68 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 3 статті 141 ЦПК України передбачено, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Статтею 137 ЦПК передбачені спеціальні правила розподілу витрат на правничу допомогу адвоката.
Так, нормами вказаної статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частинами 5, 6 статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, матеріалами справи підтверджується реальність надання правничої допомоги позивачу, яка була пов`язана із розглядом цієї справи, і реальність понесених позивачем судових витрат та їх обґрунтованість.
Клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу відповідач не подав.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку що з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9000 (дев`ять тисяч) гривень.
Керуючись ст. ст. 263-265, 273, 293, 294, ЦПК України, суд, -
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» понесені витрати на сплату судового збору в сумі 724 (сімсот двадцять чотири) гривні 68 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 (дев`ять тисяч) гривень, а всього 9724 (дев`ять тисяч сімсот двадцять чотири) гривні 68 копійок судових витрат.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Барський районний суд Вінницької області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 02.10.2023.
Учасники справи:
ОСОБА_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Суддя Юлія САЛДАН