КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року місто Київ

Справа 367/9344/16

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9697/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Шкоріна О.І.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2023 (ухвалено у складі судді Карабаза Н.Ф.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ, про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовомпро стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку під час вимушених прогулів, визначення дати звільнення та відшкодування моральної шкоди, в якому просив: зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України нарахувати дні щорічної відпустки (основної й додаткової) за період вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року та сплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (основної й додаткової) за період вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року; визначити дату звільнення ОСОБА_1 з роботи 10 вересня 2012 року; стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування за завдану моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що узв`язку тим що позивач змушений був звертатися із позовами до адміністративного суду за захистом порушених відповідачем трудових прав, позивач у позовній заяві, вказував, що зазнав значної моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях та хвилюваннях. Незаконно звільнивши його з займаної посади, відповідач змусив його переживати і морально страждати. Внаслідок протиправної поведінки відповідача він на деякий час був позбавлений можливості реалізувати свої уподобання та бажання, як звичайна людина, яка вела досить енергійний спосіб життя, що викликало моральні страждання. У зв`язку з цією ситуацією, відчув себе ошуканим, що негативно позначилося на психічному стані, змусило сильно нервувати і переживати. Крім цього, протиправні дії відповідача спричинили порушення звичного життєвого укладу, тому що з`явилася необхідність відстоювати свої права у судовому порядку, витрачати на це багато свого часу, понад шість років.

Відшкодування заподіяної моральної шкоди визначає, на момент подачі позову, у сумі 100 000 гривень. Ця сума обумовлена глибиною його душевних страждань, значним погіршенням внаслідок цих страждань стану здоров`я та необхідністю захищати свої права у судовому порядку понад шести років. Він був змушений прикладати додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя. Багато коштів витрачалось на лікування в період вимушених прогулів. Факт заподіяння моральної, матеріальної шкоди підтверджується виписками з історій хвороби за вказаний період.

14 серпня 2019 року позивачем подано заяву про зміну позовних вимог. Заяву мотивує тим, що постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року визнано дії Міністерства внутрішніх справ України під час його звільнення незаконними, МВС діяло всупереч повноважень, наданих йому Законом та не у спосіб визначений Конституцією та законами України; визнано неправомірним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 1328 о/с від 26 липня 2010 року з внесеними частково змінами наказом МВС № 1505 ос від 20 серпня 2010 року в частині, що стосується його; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України поновити його на посаді помічника Міністра відділу регіонального контролю управління моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністра з 18 серпня 2010 року та зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та сплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року (час вступу на державну службу) з урахуванням сплачених сум та відрахуванням обов`язкових податків і зборів. Наказом МВС України від 29 грудня 2016 року №1271 о/с було скасовано пункти наказів Міністерства внутрішніх справ України від 26 липня 2010 року №1328о/с та від 20 серпня 2010 року №1505о/с у частині звільнення ОСОБА_1 та поновити ОСОБА_1 на посаді помічника Міністра відділу регіонального контролю управління дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністерства внутрішніх справ України з 18 серпня 2010 року.

Наказом МВС України від 11 січня 2017 року № 12о/с він звільнений з 10 вересня 2012 року згідно зі ст. 38 Кодексу законів про працю України з посади помічника Міністра відділу регіонального контролю управління дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністерства. В зазначеному наказі вказано, що йому повинні виплатити відповідно до статті 9 Закону України «Про відпустки» компенсацію за 62 календарні дні щорічної відпустки та 31 календарний день щорічної додаткової відпустки за час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року до 10 вересня 2012 року.

02 лютого 2017 року позивач направив електронною поштою та через державне підприємство «Укрпошта» заяву директору Департаменту фінансово-облікової політики МВС України про надання відомостей про повний з роз`ясненнями розрахунок заробітної плати за час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року, про повний з роз`ясненнями розрахунок компенсації за 62 календарні дні основної відпустки та 31 календарний день щорічної додаткової відпустки за час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року до 10 вересня 2012 року, а також про надання виписки з відомостей про нарахування заробітної плати з 01січня 2009 року, довідку (розрахункові листи) про щомісячно нараховані суми в період з 01 січня 2009 року по вересень 2010 року з розбивкою по видах грошового забезпечення (посадовий оклад, доплата за ранг, надбавка за вислугу років, щомісячна надбавка за високі досягнення в праці в розмірі 50 відсотків, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення при наданні щорічної відпустки тощо).

24 березня 2017 року позивач направив рекомендованим листом через державне підприємство «Укрпошта» повторну заяву директору Департаменту фінансово-облікової політики МВС України в якій просив: надати розрахункові листи про повний з роз`ясненнями розрахунок заробітної плати за час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року; надати розрахункові листи про повний з роз`ясненнями розрахунок компенсації за 62 календарні дні основної відпустки та 31 календарний день щорічної додаткової відпустки за час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року до 10 вересня 2012 року; надати розрахункові листи про нарахування заробітної плати з 01 січня 2009 року про щомісячно нараховані суми в період з 01 січня 2009 року по вересень 2010 року з розбивкою по видах грошового забезпечення (посадовий оклад, доплата за ранг, надбавка за вислугу років, щомісячна надбавка за високі досягнення в праці в розмірі 50 відсотків, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога для оздоровлення при наданні щорічної відпустки з урахуванням індексу інфляції тощо); надати відомості, зміни до Пенсійного фонду України про щомісячні нарахування за дні вимушених прогулів з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року, нараховані компенсації за 62 календарні дні щорічної основної відпустки та 31 календарного дня щорічної додаткової відпустки для нарахування страхового стажу за період вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року; надати роз`яснення про невідповідність в наданих довідках з індивідуальними відомостями про застраховану особу (персоніфікація) Пенсійного фонду України з 2009 року по 2017 рік. На даний час МВС України всі, вимоги виконані, надані всі запитувані документи та матеріали.

Відтак, просив суд першої інстанції стягнути з відповідача на його користь завдану моральну шкоду в сумі 300 000 грн.

27 березня 2023 року позивач заявив клопотання про відмову від частини позовних вимог. Зазначивши, що він відмовляється від вимоги зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України нарахувати дні щорічної відпустки (основної й додаткової) за період вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року та сплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (основної й додаткової) за період вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року, а також від вимоги про визначення дати звільнення з роботи 10 вересня 2012 року, залишивши лише вимогу про відшкодування моральної шкоди в сумі 300 000 грн підтримує та просив задовольнити.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 04 травня 2023 року, засобами електронного зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вказує, що відповідач тільки в примусовому порядку через тривалий час виконав Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року у справі №2а/0570/3533/2012 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії, що завдало моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, у приниженні його честі та гідності, а також ділової репутації.

Зазначає, що сам факт незаконного звільнення та затягуванням судових засідань по винесенню рішень, своєю незгодою в своїх протиправних діях вже є завдання моральної шкоди. Незаконно звільнивши позивача з займаної посади, відповідач змусив його переживати і морально страждати. Внаслідок протиправної поведінки відповідача він був позбавлений можливості реалізувати свої уподобання та бажання, як звичайна людина, яка вела досить енергійний спосіб життя, що викликало моральні страждання. У зв?язку з цією ситуацією, відчув себе ошуканим, що негативно позначилося на психічному стані, змусило сильно нервувати і переживати, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми. Крім цього, протиправні дії відповідача спричинили порушення звичного життєвого укладу, тому що з`явилася необхідність відстоювати свої права у судовому порядку, витрачати на це багато свого часу, понад дванадцяти років. Позивач був змушений прикладати додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя.

Зазначає, що відповідача під час звільнення діяв всупереч повноважень, наданих йому законом та не у спосіб визначений Конституцією та законами України, що є достатньою та самостійною підставою для одного з висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, яка змушена була звертатися за правовою допомогою та відстоювати свої порушені права в суді.

Вважає, що само по собі відновлення його становища, яке існувало до порушень його прав, шляхом ухвалення судами рішень на користь позивача, не може компенсувати немайнових втрат, оскільки він був змушений звертатися до суду, не отримавши заробітної плати в період з моменту звільнення по вересень 2012 року, незначні пенсійні виплати, які були єдиним засобом існування, а отже він змушений докладати зусиль для організації свого життя, лікування за умови відсутності коштів та відчував безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.

Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалість часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалість часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, позивач вважав доведеним факт завдання відповідачем в особі Міністерства внутрішніх справ України, моральної шкоди з урахуванням незаконного звільнення та інших вищезазначених обставин, зокрема тривалості неправомірних дій відповідача, необхідності постійного пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, затягування прийняття рішень судами невизнанням своїх протиправних дій, що призводило до погіршення стану здоров`я, відчуття страху за своє майбутнє, приниження гідності, постійного стресу.

Просить суд також врахувати, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку органів державної влади завжди викликають негативні емоції.

Звертає увагу суду, що головуюча суддя Карабаза Наталія Федорівна могла прийняти таке рішення суду в зв`язку з обставинами, які викликають сумнів в її об`єктивності та неупередженості, а саме через подання онукою позивача ОСОБА_2 скарг від 28 липня 2021 року, 12 серпня 2021 року та 25 серпня 2021 року поданих до Вищої Ради Правосуддя на суддю Карабаз Н.Ф., які полягали у неналежній поведінці судді: незаконній відмові в доступі до правосуддя (у тому числі незаконна відмова в розгляді по суті позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги тощо) або інше істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливлювало реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків або призвело до порушення правил щодо юрисдикції або складу суду; безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження, копію апеляційної скарги з додатками надіслано учасникам справи і встановлено строк для подачі ними відзиву на апеляційну скаргу в 5-ти денний строк з моменту отримання даної ухвали.

Від відповідача по справі надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Вказує, що відповідно до наказу МВС України від 11 січня 2017 року №12 о/с, останнім робочим днем в МВС України та відповідно датою звільнення позивача 3 роботи є 10 вересня 2012 року, як наслідок, вимога позивача про визначення дати його звільнення з роботи 10 вересня 2012 року є безпідставною, оскільки відповідні відомості вже містяться в наказі МВС України від 11 січня 2017 року №12 о/с. Крім того, позивач з 11.09.2012 був працевлаштований у Секретаріат Верховної Ради, що підтверджується записом у його трудовій книжці

Зазначає, що компенсація за 62 календарних дні щорічної основної відпустки та 31 календарний день щорічної додаткової відпустки за час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року до 10 вересня 2012 року була нарахована в загальній сумі 12 928 гри 86 к. та після відрахування обов`язкових платежів (податків та зборів) в розмірі 10 407 грн 73 к. була перерахована ОСОБА_1 платіжними дорученнями від 30 січня 2017 року №84 та від 11 травня 2017 року №778 (копії знаходяться у матеріалах справи) на картковий рахунок, зазначений у зверненні позивача від 21 грудня 2016 року (Bx. №MBC M-17615 від 27 грудня 2016 року - копія знаходиться у матеріалах справи). Отже, у МВС України перед позивачем немає жодної заборгованості по заробітній платі, в тому числі і по компенсації за 62 календарних дні щорічної основної відпустки та 31 календарний день щорічної додаткової відпустки за час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року до 10 вересня 2012 року.

Звертає увагу суду, що лікарями був встановлений причинно-наслідковий зв`язок скарг позивача щодо погано самопочуття виключно з наслідками перенесеної в 2006 році закритої черепно-мозкової травми, а тому в даному випадку відсутні всі складові цивільно-правової відповідальності. Як наслідок, вимоги позивача про відшкодування МВС України моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими.

Вказує, що Постановою головного державного виконавця від 31 березня 2017 року закінчене виконавче провадження НОМЕР_1, у зв`язку із фактичним повним виконанням судового рішення, Постановою головного державного виконавця від 11 вересня 2017 року закінчене виконавче провадження НОМЕР_2, у зв`язку із фактичним повним виконанням судового рішення, отже аналіз вищевикладених фактів свідчить, що Міністерством було в повній мірі виконано всі зобов`язання перед позивачем, а отже позовні вимоги та апеляційна скарга є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В судове засідання 10 жовтня 2023 року з`явився позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник відповідача - Какоркіна З.М. заперечувала проти апеляційної скарги та заявила клопотання щодо непідсудності справи, проте представник позивача у суді першої інстанції відмовився від майнових вимог, залишивши тільки вимогу про відшкодування моральної шкоди, яка на думку відповідача є другорядною і не пов`язана із неправомірними діями вчиненими під час проходження позивачем публічної служби.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин суд першої інстанції зважаючи те, що необхідною умовою для стягнення шкоди, завданої внаслідок неправомірних рішень органу місцевого самоврядування, є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. У разі відсутності хоча б одного з наведених елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає. При цьому, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом, однак, позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

Суд першої інстанції не брав до уваги поданих позивачем: епікризу № 5901 (відділ медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області); виписки з історії хвороби № 18447 (відділення невідкладеної допомоги ДОКТМО); виписки з історії хвороби № 3553 (відділ медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області); епікризу № 1126 (Курахівська міська лікарня Донецької області); епікризу № 1273 (Курахівська міська лікарня Донецької області); епікризу № 2150 (відділ медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області), оскільки з медичних документів вбачалось, що лікарями був встановлений причинно-наслідковий зв`язок скарг позивача щодо погано самопочуття виключно з наслідками перенесеної в 2006 році закритої черепно-мозкової травми, а не з неправомірними діями зазначеними в позовних вимогах до Міністерства внутрішніх справ України.

Також суд першої інстанції зазначав, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, Крім того, від позовних вимог, що слугували підставою спричинення моральної шкоди позивач відмовився, а в попередньому позові про поновлення на роботі та зобов`язання вчинення певних дій до Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_1 не ставив вимоги про відшкодування спричиненої йому моральної шкоди.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони не відповідають вимогам процесуального права, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та судом апеляційної інстанції перевірено, що з листопада 2010 року ОСОБА_1 в порядку адміністративного провадження та з грудня 2016 року в цивільному проваджені захищає порушене відповідачем Міністерством внутрішніх справ України право.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року у справі № 2а/0570/3533/2012 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року скасовано. Прийнято нову постанову. Позовні вимоги задоволені частково: визнано дії відповідача під час звільнення незаконними, відповідач діяв всупереч повноважень, наданих йому Законом та не у спосіб визначений Конституцією та законами України; визнано неправомірним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 1328 о/с від 26 липня 2010 року з внесеними частково змінами наказом МВС № 1505 ос від 20.08.2010 року в частині, що стосується ОСОБА_1 ; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України поновити ОСОБА_1 на посаді помічника Міністра відділу регіонального контролю управління моніторингу дотримання прав людини в діяльності органів внутрішніх справ апарату Міністра з 18 серпня 2010 року та зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та сплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 18 серпня 2010 року по 10 вересня 2012 року з урахуванням сплачених сум та відрахуванням обов`язкових податків і зборів. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Факт виконання судового рішення в порядку адміністративного провадження підтверджено учасниками справи та відомостями Автоматизованої системи виконавчих проваджень Міністерства Юстиції України станом з якої вбачається, що органами виконавчої служби було відкрито 17 січня 2017 року на підставі виконавчих листів, виконавчі провадження НОМЕР_1 та НОМЕР_2, стягувач: ОСОБА_1 , боржник: Міністерство внутрішніх справ України, стан ВП: завершено.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч. 2 ст.16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного суду від 17 жовтня 2018 року у справі №661/3699/16-ц про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої під час незаконного звільнення, відповідно до частини другої ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і надалі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржених рішень), до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною другою ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 30 листопада 2016 року), якими визначено завдання адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Пунктом 2, ч.2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства, в редакції, що діяла на дату звернення позивача до суду ( грудень 2016 року)юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, а також спори з приводу проходження публічної служби.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога підполковника поліції у відставці про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України моральної шкоди у сумі 300 000 грн, завданої позивачеві внаслідок незаконного звільнення та затягуванням судових засідань по винесенню рішень. Незаконно звільнивши позивача з займаної посади, відповідач змусив його переживати і морально страждати. Внаслідок протиправної поведінки відповідача він позбавлений можливості реалізувати свої уподобання та бажання, як звичайна людина, яка вела досить енергійний спосіб життя, що викликало моральні страждання. У зв`язку з цією ситуацією, відчув себе ошуканим, що негативно позначилося на психічному стані, змусило сильно нервувати і переживати, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми. Крім цього, протиправні дії відповідача спричинили порушення звичного життєвого укладу, тому що з`явилася необхідність відстоювати свої права у судовому порядку, витрачати на це багато свого часу, понад дванадцяти років. Позивач був змушений прикладати додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя саме через незаконне звільнення з публічної служби.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами, пов`язаний саме з проходженням та звільненням з публічної служби, так як спричинення моральної шкоди, позивач саме пов`язує з його незаконним звільненням, а не з іншими обставинами, які такого звільнення не стосуються, спір стосується його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, з огляду на те, що спірні правовідносини фактично виникли під час та після ухвалення рішення про припинення публічної служби позивача, та незважаючи на те, що позов заявлено окремо від вимог про визнання неправомірним звільнення позивача.

Вказане не враховане судом першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції не дослідив належним чином питання юрисдикції спору, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо розгляду справи по суті.

В порядку визначеному ч.ч.1,2,4 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. ст. 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст. ст. 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В силу ч. ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Виконуючи вимоги ст. 256 ЦПК України апеляційний суд роз`яснює позивачу, що розгляд даної справи має відбуватись в порядку адміністративного судочинства та відноситься до юрисдикції Київського окружного адміністративного суду..

Отже, враховуючи, що порушення правил юрисдикції загальних судів є обов`язковою підставою для скасування рішення суду та закриття провадження, апеляційна скарга позивача підлягає до задоволення частково, так як апеляційним судом встановлено порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 367, 374, 377, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2023 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду та що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2023 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна