ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/24739/20

Провадження № 22-ц/4820/1159/23

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю : позивача, її представника, представника відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/24739/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2023 року в складі судді Мазурок О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

В жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги, просила суд встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_1 з жовтня 2016 року по 28 серпня 2019 року, виділити їй в особисту власність 1/2 частини грошових коштів, отриманих від продажу ОСОБА_1 трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,5 кв.м., стягнути з ОСОБА_1 на її користь в порядку поділу спільного майна подружжя - 325981 грн., а також стягнути з ОСОБА_1 на її користь 10100 грн 61 коп судових витрат.

Обґрунтовуючи свої вимоги вказувала, що з 15 липня 2006 року по 13 липня 2016 року перебували з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 13 липня 2016 року, свідоцтвом про шлюб. Під час зареєстрованого шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась донька ОСОБА_3 .

Невдовзі після розірвання шлюбу, а саме, з жовтня 2016 року вони з відповідачем почали знову проживати однією сім`єю, вести спільне господарство, спільний бюджет. Всі разом проживали за адресою - АДРЕСА_2 . Крім фактичного проживання відповідач був і зареєстрований за цією адресою.

Позивачка вказувала, що оскільки постійно проживали у гуртожитку, який був наданий їй за місцем її роботи, з кінця 2016 року з відповідачем почали планувати купівлю власного житла. У спільний бюджет активно відкладали кошти на купівлю квартири. Особисто вона здійснювала пошук квартири, підбирала необхідні варіанти.

24 травня 2017 року, під час спільного проживання, за рахунок накопичених спільних коштів придбали трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу за спільною згодою було оформлено на ім`я відповідача. Після придбання квартири вона займалась ремонтом, закупляла матеріали, підшукувала робочих, здійснювала взаємодію із надавачами житлово-комунальних послуг, що підтверджується довідкою Будинкоуправління №2 КЕВ м. Хмельницький №398 від 14.09.2020 року. Крім того, для проведення ремонтних робіт у цій квартитрі, отримала кредит на суму 34320 грн, що підтверджується довідкою АТ «Перший український міжнародний банк».

В липні 2017 року вона завагітніла від відповідача, а ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народився син - ОСОБА_3 . У зв`язку із тим, що на час народження сина, не перебували з відповідачем у зареєстрованому шлюбі запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень було проведено у відповідності до ст. 135 СК України.

Після народження сина разом, всі разом - з дітьми та відповідачем проживали по АДРЕСА_2 , так як на новій квартирі не були завершені ремонтні роботи.

28 травня 2018 року разом поїхали до ОСОБА_4 , де проживали три місяці, відводили молодшого сина на огляд до невропатолога, що підтверджується довідками та фотознімками.

Таким чином, з жовтня 2016 року по серпень 2019 року вона з відповідачем проживали однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, мали права та обов`язки як чоловіка та дружини, спільно вирішували побутові питання, займались спільно вихованням дітей, здійснювали як спільне формування сімейного бюджету так і спільно вирішували питання щодо вибору квартири, проведення ремонтних робіт та інших витрат. Ні вона, ні відповідач не перебували в будь-якому іншому шлюбі. Саме за час спільного проживання, за спільні кошти та спільною працею ними було придбано квартиру, що у відповідності до ст. 61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Після припинення фактичних шлюбних відносин, а саме 31.08.2020 року відповідач без її повідомлення та згоди відчужив вказану квартиру за договором купівлі-продажу. Кошти від продажу використав на власний розсуд, в результаті чого позбавив її права користування спірною квартирою та в добровільному порядку не відшкодував їй половину вартості квартири, яка є спільною сумісною власністю, чим порушив її право власності.

На підставі наведеного, ОСОБА_2 просила задовольнити позов.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2023 року вказаний позов було задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з жовтня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя 325981 грн, 6000 грн витрат на оплату експертизи та 4100 грн 61 коп сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 840 грн. 80 коп. недоплаченого судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати вказане рішення ухвалити нове, яким відмовити в позові.

Так, апелянт вказує, що звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 просила суд визнати факт проживання однією сім`єю її з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу в період з жовтня 2016 року по 28 серпня 2019 року. Однак, на думку апелянта, позивачка не надала достатніх та достовірних доказів на підтвердження вказаного факту.

Натомість відповідач, належними доказами підтвердив обставини, які спростовують доводи про їх спільне проживання. Так, внаслідок відсутності постійного місця роботи на території України їздив за кордон, де заробляв кошти, частину з яких перераховував на утримання сім`ї, яка фактично проіснувала до 13 липня 2016 року, та на потреби доньки ОСОБА_5 . Також листом Державної прикордонної служби України підтверджуються факти неодноразового і тривалого перебування за кордоном протягом 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 років. Крім того, зазначає, що під час перебування на території України проживав у квартирі свого батька ОСОБА_6 за адресою : АДРЕСА_3 . При цьому, під час перебування на території України відвідував доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 про що і свідчать фотографії надані позивачкою. Однак, апелянт наголошує, що лише відвідував доньку, не проживаючи спільно з сім`єю. Також в спростування доводів позивачки про спільне проживання звертає увагу суду на те, що після народження їх спільного сина ОСОБА_8 , позивачка зареєструвала його народження керуючись приписами ч. 1ст. 135 СК України (за вказівкою матері). Зазначена обставина спростовує доводи позивачки про їх спільне проживання та навпаки, свідчить про не визнання нею існування їх спільної сім`ї.

Також, апелянт вказує, що суд не досліджував і повністю проігнорував джерело походження коштів, за які він набув у власність квартиру. Належними чином не перевірив доводи позивачки щодо накопичення їх спільних грошових коштів.

При цьому, звертає увагу суду, що надані позивачкою кредитні договора від 14.09.2016р. та від 06.07.2021р. свідчать про отримання коштів для власних потреб, без вказівки на те, що кошти отримані для придбання квартири чи для ремонту в ній. Натомість, як вказує апелянт, з метою придбання власного нерухомого майна отримав позику на суму 290000 грн., яка ним була повернута у вересні 2020 року.

При вирішенні спору, суд першої інстанції протягом півтора року проводив розгляд справи та виносив процесуальні рішення у його відсутності із помилковим висновком про належне його повідомлення про розгляд справи, що призвело до порушення його права на судовий захист своїх процесуальних прав.

Крім того, апелянт вказує на грубе порушення судом норм процесуального права, зокрема, принципу диспозитивності. Так, при ухваленні рішення, суд фактично вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки позивачка, з урахуванням збільшення позовних вимог просила суд «виділити в особисту власність ОСОБА_2 частину грошових коштів, отриманих від продажу ОСОБА_1 трьохкімнатної квартири». Тобто вимога пред`явлена про отримання половини коштів отриманих відповідачем від продажу квартири. Однак, суд при вирішенні вимоги про стягнення розміру коштів неправомірно взяв до уваги висновок судового експерта Власюка В.В. від 29.10.2021р. № 850/021 та визначену ним ринкову вартість квартири, а не фактичну суму коштів, отриманих від продажу квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити в долученні апелянтом письмових доказів, оскільки такі не були надані суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що з 15 липня 2006 року по 30 серпня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Під час проживання у шлюбі у них, ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась донька ОСОБА_3 .

З жовтня 2016 року по 28 серпня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Місце проживання ОСОБА_2 було зареєстровано з 04 квітня 2006 року: за адресою АДРЕСА_2 .

Місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано з 12.01.2012 року по 23.05.2018 року, за цією ж адресою: АДРЕСА_2 .

24 травня 2017 року між ОСОБА_9 , як продавцем та ОСОБА_1 , як покупцем було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_4 . В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в цей же день було зареєстровано право власності на дану квартиру за ОСОБА_1 за № 2457.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що встановлено рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 липня 2020 року у справі №686/20450/20, а також визнається відповідачем.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що він проживав в гуртожитку де жили ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , допомагав їм перевозити спільні речі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з АДРЕСА_5 до кв. АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_13 пояснив в судовому засіданні, що він знає і ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , здійснював ремонт у квартирі АДРЕСА_1 , всі питання з приводу ремонту він вирішував з ОСОБА_2 , яка на той час була вагітна. Вона займалась організацією ремонту, здійснювала пошук працівників, оплачувала їх послуги, придбавала будівельні матеріали.

Як показала в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 , познайомилась з ОСОБА_2 коли вона почала робити ремонт. ОСОБА_2 прийшла до неї і сказала, що вони її нові сусіди, оскільки вона проживає в квартирі, яка розміщена над квартирою АДРЕСА_1 . З ОСОБА_1 познайомилась в 2018 році, коли він долучився до ремонтних робіт. Вона бачила як ОСОБА_15 , яка на той час ще була вагітна, разом з її сестрою робили ремонт, потім з`явився ОСОБА_12 і сказав їй, що він чоловік ОСОБА_15 . ОСОБА_16 до них в квартиру в 2019 році і бачила в квартирі дитячу коляску, речі позивачки та речі дітей.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що проживала в гуртожитку, де проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ОСОБА_1 приходив на кухню, мив посуд, розігрівав їжу. Кімната де проживали ОСОБА_18 знаходилась за 5 кімнат від її. Вона не знала, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано шлюб. ОСОБА_1 висилав гроші ОСОБА_2 , оскільки їздив на заробітки, яка в подальшому сказала їй, що вони придбали квартиру. В гуртожитку вони жили як чоловік та дружина. Вона постійно бачила відповідача, з 2016 по 2018 роки. Коли ОСОБА_12 приїздив він привозив подарунки. В період вагітності ОСОБА_15 , оскільки вона погано себе почувала, ОСОБА_12 сам дивився за старшою донькою ОСОБА_5 . На Новий рік, 2017-2018 роки, ОСОБА_12 переодягався в костюм діда мороза.

Свідок ОСОБА_19 , в судовому засіданні показала, що вона знає, що ОСОБА_18 купили квартиру, яка розміщена по вул. Попова. Мама ОСОБА_15 допомагала їм коштами, оскільки працювала за кордоном. Вона проживала разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на одному поверсі. ОСОБА_11 готовила на кухні, ОСОБА_12 приносив речі, мив посуд. Вона пішла працювати в магазин і ОСОБА_11 просила коробки, щоб скласти речі при переїзді. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 жили в гуртожитку, як одна сім`я, в них було все добре. Вона взнала, що вони розлучились, коли ОСОБА_11 з дітьми приїхали жити в гуртожиток.

Також вказані обставини підтверджуються фотознімками в період вагітності позивачки та після народження сина, а також поясненнями учасників справи.

31 серпня 2020 року між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_20 як покупцем без згоди позивачки ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_20 купив квартиру АДРЕСА_4 . В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в цей же день було зареєстровано право власності на дану квартиру за ОСОБА_20 .

Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

За нормами ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України),і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенню. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мають значення для правильного вирішення спору між сторонами та на які посилався позивач.

Суд надав оцінки всім доказам та обставинам проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з жовтня 2016 року по серпень 2019 року, ведення спільної підприємницької діяльності, спільного господарства та наявності спільного бюджету, витрачання спільних коштів та придбанні квартири.

Вказані обставини підтверджуються показами свідків, тривалою реєстрацією постійного місця проживання сторін за однією адресою у житловому будинку, фотознімками, народженням в цей час в сторін спільної дитини та іншими письмовими доказами.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду про задоволення позову в частині встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з жовтня 2016 року по серпень 2019 року є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, що на думку апелянта, позивачка не надала достатніх та достовірних доказів на підтвердження вказаного факту, натомість відповідач, належними доказами підтвердив обставини, які спростовують доводи про їх спільне проживання слід відхилити.

Вказані доводи спростовуються дослідженими судом доказами, які наведені в мотивувальній частині постанови.

З цих же підстав суд відхиляє твердження апелянта, що суд не досліджував і повністю проігнорував джерело походження коштів, за які він набув у власність квартиру.

Позивач і відповідач під час спільного проживання працювали, отримували доходи та відповідно могли спільно накопичити кошти для придбання спірної квартири.

При цьому апеляційний суд не приймає до уваги, надані апелянтом до апеляційної скарги письмові докази щодо спростування пояснень позивачки про їх спільне проживання та в підтвердження його посилань про придбання квартири за кошти, отримані ним в позику від інших осіб, оскільки зазначеній письмові докази подані відповідачем без дотримання вимог статті 83, частини 3 статті 367 ЦПК України та не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Також суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивач фактично пред`явила вимогу про отримання половини коштів від отриманих відповідачем від продажу квартири, однак суд при вирішенні спору неправомірно взяв до уваги висновок судового експерта Власюка В.В. від 29.10.2021р. № 850/021 та визначену ним ринкову вартість квартири.

Відповідно до правової позиції Великої палати Верховного Суду в справі № 125/2157/19 від 22 вересня 2022 року у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

В даній цивільній справі на підставі висновку експерта було встановлено ринкову вартість спірної квартири на час укладення договору купівлі-продажу, оскільки існує така можливість, відповідно позивач в своїх позовних вимогах просила суд стягнути із ОСОБА_1 на її користь в порядку поділу спільного майна подружжя - 325981 грн., тобто половину ринкової вартості квартири, визначеної експертом, а тому висновки суду першої інстанції з урахуванням диспозитивності цивільного процесу про задоволення позову в цій частині є правомірними.

Позовні вимоги про отримання половини коштів від отриманих відповідачем від продажу квартири суперечать вимогам про стягнення коштів, а тому суд першої інстанції правильно задовольнив позов частково, фактично відмовивши в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги на вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова