П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 квітня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Бисаги Т.Ю. і Собослоя Г.Г., з участю секретаря Сливки С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Ракущинця Андрія Андрашовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 квітня 2022 року (у складі судді Хамник М.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною і такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, і стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у листопаді 2020 р.

Після уточнення позовних вимог у липні 2021 р. (т.1 а.с.97-99) просив визнати недостовірною і такою, що порушує честь, гідність і ділову репутацію позивача інформацію, викладену відповідачем у зверненні від 03.07.2020 р. і адресовану прем`єр-міністру України ОСОБА_3 , т. в. о. Міністра освіти і науки України Шкарлету С.М., а саме: * Сторінка 1 Звернення абз. 7: Призначення на посаду мало місце з порушенням діючого законодавства, оскільки ОСОБА_1 не мав необхідного стажу роботи на керівних посадах, наслідком чого на сьогоднішній день є авторитарне непрофесійне керівництво інститутом, цькування ініціативних, талановитих працівників інституту, призначення на посади людей з близького оточення директора без врахування переважних кваліфікаційних вимог в порівнянні з іншими працівниками Інституту, приниження авторитету інституту; * Сторінка 2 Звернення абз. 2: Внаслідок його авторитарної поведінки профспілковий комітет не сформований (не повноважний із-за відсутності кількісного складу), всі рішення приймаються одноосібно ОСОБА_1 ; * Сторінка 2 Звернення абз. 4: Директор відправив у відпустку без збереження заробітної плати двох працівників інституту, на їх місце прийняв на роботу двох інших, родичів близьких до нього працівників Інституту; * Сторінка 2 Звернення абз. 5: Преміювання працівників інституту здійснюється за забаганкою директора без врахування інтенсивності та кваліфікації працівників; * Сторінка 2 Звернення абз. 7: Директором здійснюється порушення права працівників на отримання заробітної плати; * Сторінка 5 Звернення абз. 8-9: В Інституті під головуванням ОСОБА_1 процвітають корупційні схеми. Підрядні роботи та послуги по обслуговуванню транспорту Інституту здійснюються у пов`язаних із працівниками Інституту осіб; * Сторінка 5 Звернення абз. 10: ОСОБА_1 з порушенням вимог Закону України «Про освіту» призначає працівників на керівні посади, має місце призначення на посади осіб, які не мають відповідної кваліфікації, та осіб, пов`язаних між собою сімейними зв`язками.

Також просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 140 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог указав, що в червні 2020 р. відповідач направила прем`єр-міністру України ОСОБА_3 та т. в. о. Міністра освіти і науки України Шкарлету С.М. звернення, у якому поширила недостовірну інформацію із фактичними даними, що принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача. Інформація, поширена стосовно позивача відповідачем, може мати наслідком звільнення позивача з роботи. За результатами звернення відповідача була проведена перевірка Департаментом освіти та науки Закарпатської ОДА, яка не виявила вказаних відповідачем порушень, однак призвела до того, що позивач був вимушений спростовувати поширену проти нього недостовірну інформацію перед перевіряючими особами, а також відновлювати втрачений перед колегами авторитет, оскільки його обвинувачували в серйозних правопорушеннях, зокрема в корупційних.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 квітня 2022 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-позивачем належними та допустимим доказами доведено, що поширена відповідачем інформація у вигляді письмового звернення до прем`єр-міністра України Шмигаля Д.А. та т. в. о. Міністра освіти і науки України ОСОБА_4 порушує особисті немайнові права позивача, зазначена у зверненні інформація є негативною, недостовірною, ганьбить честь і гідність позивача, завдає шкоди діловій репутації як посадовій особі;

-вважає, що поширена відповідачем інформація не є оціночними судженням, а є недостовірними фактами, які порушують честь, гідність та ділову репутацію позивача;

-судом першої інстанції залишились поза увагою мотиви порушених прав позивача поширенням щодо нього недостовірної інформації;

-суд безпідставно відмовив у стягненні із відповідача моральної шкоди.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Доводи заперечення зводяться до безпідставності доводів апеляційної скарги та законності, обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із того, що зважаючи на зміст звернення відповідача загалом, на його стиль та адресатів, у зверненні надається суб`єктивна оцінка діям позивача як керівника Закарпатського інституту післядипломної педагогічної освіти. Висловлення оціночних суджень, зокрема, щодо особи та її поведінки, не може слугувати підставою для притягнення цієї особи - висловлювача до цивільно-правової відповідальності в разі незадоволення (несхвалення) адресатом змістом та/або формою такого висловлювання. Відтак, вимоги про визнання недостовірною і такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію позивача інформацію, викладену відповідачем у зверненні від 03.07.2020 р., адресовану прем`єр-міністру України Шмигалю Д.А. та т. в. о. Міністра освіти і науки України Шкарлету С.М., є необґрунтованими.

Оскільки судом не встановлено факту поширення відповідачем недостовірної і такої, що порушує честь, гідність, ділову репутацію позивача інформацію, то, відповідно, відсутні передбачені законом підстави для відшкодування моральної шкоди.

При цьому встановив, що на виконання вимог ухвали суду від 03.06.2021 р. Департаментом освіти і науки, молоді та спорту Закарпатської обласної державної адміністрації надано суду належним чином завірену копію звернення ОСОБА_2 , яке стало підставою для проведення у серпні 2020 р. позапланового заходу державного нагляду (контролю) у Закарпатському інституті післядипломної педагогічної освіти (т.1 а.с.83-92).

Із указаного звернення видно, що 03.07.2020 р. відповідач направила Прем`єр-міністру України та т. в. о. Міністра освіти і науки України звернення з приводу діяльності на посаді директора Закарпатського інституту післядипломної педагогічної освіти ОСОБА_1 (позивача).

Факт звернення не заперечується відповідачем.

Зі змісту звернення встановлено, що таке стосується порушення позивачем норм трудового права та Закону України «Про запобігання корупції».

Поширена відповідачем у зверненні та доведена до відома органу державної влади та посадових осіб інформація, на думку позивача, порушує його особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам і перешкоджає особі повно та своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право; є негативною, недостовірною, ганьбить честь позивача, гідність й завдає шкоди діловій репутації як посадовій особі, оскільки знижує авторитет перед підлеглими особами та вищестоящим керівництвом. Зазначене підтверджується тим, що проведеною перевіркою інспекції праці не встановлено зазначених відповідачем у зверненні порушень.

Позивач оцінює розмір заподіяної відповідачем шкоди в сумі 382 372,21 грн. Для того, щоб бути призначеним директором Інституту позивач пройшов дуже тривалий шлях навчання і досвіду. Він отримав вищу освіту в Ужгородському національному університеті за спеціальністю «Біологія». Вартість навчання в Ужгородському національному університеті для отримання даних спеціальностей відповідно до даних, отриманих на сайті університету складає: 15500 грн. за 1 рік, тобто за 5 років 77 500 грн.

За умовами конкурсу на заміщення вакантної посади директора Закарпатського інституту післядипломної педагогічної освіти, який був оголошений Департаментом освіти та науки Закарпатської обласної державної адміністрації і за результатами якого позивач став директором Інституту, у конкурсі можуть брати участь громадяни України з числа працівників освіти, які вільно володіють українською мовою, які, як правило, мають науковий ступінь або вчене звання і стаж керівної та науково-методичної роботи не менше 5 років.

Для призначення на посаду директора позивачу довелось отримати відповідний стаж та кваліфікацію, для чого довелось пропрацювати 20 років. Розмір заробітної плати директора складає приблизно 20 831,27 грн. за 1 міс., розмір заробітної плати викладача складає приблизно 16 791,64грн. за 1 міс. Різниця складає 4 039,64 грн. в місяць, тобто за 5 років ця сума складає 242378,40 грн.

Своєю неправдивою інформацією відповідач, на думку позивача, перекреслила все навчання і роботу, які він здійснив для отримання посади.

Таким чином, позивачу завдана моральна шкода, яка розраховується у втратах, які він зазнав у зв`язку з його приниженням честі, гідності та ділової репутації.

Заподіяння моральної шкоди позивач також мотивує збільшенням тиску внаслідок переживань, що потребує тривалого лікування. Час реабілітації при підвищеному тиску складатиме приблизно 3 міс., у зв`язку з чим моральну шкоду в частині душевних страждань позивач оцінює також у розмірі втрат в еквіваленті 3-місячної заробітної плати: 20 831,27 грн. х 3 міс. = 62493,81 грн.

Отже, моральна шкода, що виразилась у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації позивача, останній оцінює в еквіваленті тих утрат, які б він отримав, у разі, якби його звільнили з роботи, і все його навчання та кар`єра були втрачені, оскільки після цього випадку він би не зміг отримати посаду керівника Інституту. Таким чином, завдана моральна шкода складає еквівалент 382372,21 грн., що відповідає сумі: 77 500,00 грн. + 242 378,40 грн. + 62 493,81 грн. - 382 372,21 грн. Разом із тим, позивач заявляє до стягнення моральну шкоду частково, в розмірі 140 000,00 грн.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 201 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

У статті 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Презумпція невинуватості - об`єктивне правове положення, звернене до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до громадської думки в цілому. Отже, цей принцип обов`язковий не тільки для кримінального суду, а й для всіх інших органів держави. Суд вважає, що посягання на презумпцію невинуватості може виходити не тільки від судді або від суду, але і від інших органів державної влади (ALLENET DE RIBEMONT V. FRANCE, № 15175/89, § 33, 36, ЄСПЛ, 10 лютого 1995 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 757/10886/20-ц (провадження № 61-13490св21) зазначено, що «у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/7795/17 (провадження № 61-969св18) вказано, що «у зв`язку зі внесенням з 27 березня 2014 року змін до ЦК України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було виключено, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачами та її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку. Позивачем в судовому засіданні не доведено, що уся поширена відповідачами у викладеному ними тексті позові у наведеному контексті порушує особисті немайнові права позивача, або завдала шкоди його особистим немайновим благам, або перешкоджає займатись будь-якою діяльністю чи стало наслідком звільнення позивача із займаної посади, а оціночні судження спростуванню не підлягають».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 569/5269/16-ц (провадження № 61-508св17) вказано, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц (провадження № 61-19478св18) зазначено, що «вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції також виходив з того, що суд першої інстанції, визнавши поширену інформацію недостовірною та зобов`язавши відповідачів її спростувати, не узяв до уваги відсутність достатнього балансу для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів. Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зроблено висновки, що «згідно з статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес. […] Судами установлено, що ОСОБА_1 є публічною особою, відомим у суспільстві державним службовцем найвищого рівня, який обіймає публічну посаду, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становить суспільний інтерес».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі № 757/33799/15-ц (провадження № 61-2846св18) вказано, що «у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі). Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (частина друга статті 30 Закону України «Про інформацію»).

Належить уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню (стаття 280 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

У справі, що переглядається: позивач на момент написання відповідачем звернення до Прем`єр-міністра України та т. в. о. Міністра освіти і науки України обіймав посаду директора Закарпатського інституту післядипломної педагогічної освіти; із урахуванням установлених судом обставин оспорювана інформація, викладена у зверненні від 03.07.2020 р., не містить однозначного твердження про факти вчинення позивачем конкретних дій чи правопорушень і яка, за своїм змістом і з огляду на характер використання фрази «на моє переконання», тільки наводить суб`єктивну оцінку (припущення) іншої особи щодо певних подій і дій.

Оцінивши зміст кожного висловлювання, які позивач просив спростувати, колегія суддів констатує, що спростовувана позивачем інформація є оціночними судженнями, а тому не підлягає спростуванню.

Колегія суддів вважає, що спростовувана інформація є оціночним судженням, оскільки висловлювання відповідача є її особистою думкою про діяльність позивача, яка містить ознаки критики та ґрунтується на особистих припущеннях останньої.

Апеляційний суд зауважує, що хоча надіслане відповідачем звернення, у якому міститься спірна інформація хоч і містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Інформація, викладена у зверненні, не містить будь-яких фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень у вчиненні позивачем конкретних кримінальних правопорушень.

За таких обставин, з урахуванням статті 10 Конвенції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недостовірною і такою, що порушує право на честь, гідність, і ділову репутацію, інформацію, викладену в зверненні, оскільки оціночні судження не підлягають спростуванню. Вимоги про стягнення моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації є похідними від вимог про визнання недостовірною і такою, що порушує право на честь, гідність і ділову репутацію інформацію, викладеною у зверненні, і тому в їх задоволенні також правомірно відмовлено.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Ракущинця Андрія Андрашовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 квітня 2022 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 03.05.2023 р.

Судді: