Справа № 366/989/22
Провадження № 2/366/51/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року Іванківський районний суд Київської області у складі головуючого судді Гончарука О.П., за участю секретаря судового засідання Іванової І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іванків Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що з 1990 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. 11 травня 2021 року рішенням Іванківського районного суду Київської області шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу позивач та відповідач працювали в колгоспі "Маяк", і в жовтні 1991 року отримали житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, зазначає, що з часу вселення до даного житлового будинку та протягом п`яти років із заробітної плати відповідача ОСОБА_2 утримувалася частина заробітної плати в рахунок оплати зазначеного будинку.

Вважає, що, оскільки зазначене нерухоме майно було придбане ними в шлюбі, тому житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і може бути поділений між ними.

Просить суд здійснити поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також здійснити розподіл судових витрат.

ІІ. Рух справи в суді

18 серпня 2022 року ухвалою судді Іванківського районного суду Київської області Гончарука О.П. було відкрито провадження у справі та витребувано з КП "Вишгородське БТІ" докази про право власності на все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 .

Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 18 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та справу призначеного до судового розгляду.

ІІІ. Аргументи учасників справи

В судове засідання позивач не з`явилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи без її участі. Також, у своїх письмових поясненнях позивач підтримала свої позовні вимоги, які викладені в позовній заяві, а також зазначила, що житловий будинок що розташований за адресою: АДРЕСА_1 готовий до експлуатації, будівництво його фактично закінчене, він експлуатується за своїм функціональним призначенням, однак в експлуатацію не приймалося і право власності на нього не оформлюється з волі відповідача, що позбавляє її можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна.

Також, звертає увагу суду на висновки Верховного Суду, зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) та від 22.09.2020 у справі №214/6174/15-ц (провадження №14-114цс20).

Представник позивача - адвокат Літвін І.М. в судому засіданні підтримав позовні вимоги, які викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити повністю, з мотивів які викладені в позові.

Відповідач ОСОБА_2 заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні, оскільки вважає, що він не є обґрунтованим. Також, звернувся до суду з письмовими поясненнями в яких зазначив, що він позивачці не перешкоджає у реалізації її права власності на частку будинку, вона може зареєструвати свою частку, відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно", чого нею зроблено не було, тому вимога про поділ спільного майна подружжя є передчасною. Також вказав, що оскільки при укладанні договору купівлі-продажу від 24.10.1990 року не додержано вимоги про його обов`язкове нотаріальне посвідчення, ця обставина свідчить про його нікчемність, і тому не можливо здійснити розподіл даного будинку, набутого на підставі нікчемного договору купівлі-продажу.

Представник відповідача - адвокат Шурубор В.І. заперечив проти позову та просить суд у задоволенні відмовити. В судовому засіданні зазначив, що позивач ОСОБА_1 передчасно звернулася з даним позовом до суду, оскільки не реалізувала своє право на приватизацію даного житлового будинку, відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" на яке вона має право з відповідачем, оскільки вони в ньому зареєстровані та проживають. При цьому, одразу звернулася до суду з вимогами про розподіл житлового будинку, як об`єкта спільного майна подружжя, але право власності на нього нічим не підтверджено та не зареєстровано, тому не можливо встановити саме кому належить даний будинок. Також зазначив, що посилання позивача на постанови Великої Палати Верховного Суду, які були вказані в письмових поясненнях позивача, є некоректними та не можуть бути застосовані судом під час розгляду даної справи, оскільки вони стосуються зовсім інших правовідносин, ніж даний спір. Також звернув увагу, що судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у даній справі явно завищені та необґрунтовані.

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом

13 жовтня 1990 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який зареєстрований Макарівською сільською радою Іванківського району Київської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 13.10.1990 року зроблено запис №12, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 /а.с.19/.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 11 травня 2021 року у справі №366/2804/20 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 13.10.1990 Макарівською сільською радою Іванківського району Київської області, актовий запис №12 - розірвано /а.с.17-18/.

Відповідно до облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2021-2025 року головою домогосподарства, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Рік побудови будинку - 1967. Станом на 2022 рік загальна площа будинку становить - 62 м2, житлова - 38 м2. Також в даному домогосподарстві зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружина та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син. /а.с.26-29./

Відповідно до ксерокопії договору купівлі-продажу жилого будинку від 24 жовтня 1991 року (далі - договір) колгосп "Маяк", в особі голови колгоспу Ласкаржевського П.А. та ОСОБА_2 , заключили даний договір про наступне: колгосп (господарство) продає, а ОСОБА_2 (робітник) купляє житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , балансовою вартістю 5000.

Відповідно до п.ІІІ даного договору купівля продажу житлового будинку здійснюється за наступних умов, зокрема, робітник виплачує всю суму протягом 10 (десяти) років щомісячно в розмірі не менше 1/2 суми річного платежу, вказаного в зобов`язані; відчуження житлового будинку може бути здійснено після зняття в установленому порядку нотаріальних заборон.

Також, відповідно до п.IV зазначеного договору, якщо працівник залишає роботу в господарстві без поважних причин до закінчення 10-ти років з дня продажу житлового будинку, він зобов`язаний або здати господарству куплений будинок, при цьому господарство повертає бувшому працівникові грошові кошти, які виплачені ним в погашення боргу по зобов`язанню, з утримуванням проценту зношення будинку в розмірі вартості не менше амортизаційних відчислень, або відшкодувати господарству здійсненні затрати по будівництву житлового будинку /а.с.84-85/.

Згідно довідки виконкому Іванківської селищної ради від 07.02.2022 №82 ОСОБА_1 дійсно з 26.03.1991 року і по даний час зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 /а.с.25/.

КП "Вишгородське БТІ" листом від 14.09.2022 року вих.№ 642 повідомило суд, про те що інформація, щодо зареєстрованого права власності майна, яке знаходиться на території Іванківського району, що належить ОСОБА_2 - відсутня /а.с.73/.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речовий прав на нерухоме майно від 08.11.2022 року №314468797 відомості про зареєстроване право власності на майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 - відсутнє /а.с.83/.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Згідно із статтею 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічні норми містяться і у Сімейному кодексі України, який діє на час розірвання шлюбу та розгляду спору.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, в даному випадку, перш за все, суду необхідно встановити наявність у відповідача нерухомого майна, яке належить йому на праві власності, коли дане майно було ним придбано, на яких підставах, обсяг даного майна та час його придбання.

Так, як зазначає позивачка у своєму позові, відповідачу на праві власності належить нерухоме майно, зокрема, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який ним було придбано в колгоспі "Маяк" на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 24 жовтня 1991 року та за купівлю якого було сплачено відповідачем, шляхом утримування колгоспом часки від його заробітної плати.

Проаналізувавши даний договір суд вважає, що він не може бути прийнятий судом до уваги, як доказ з наступних підстав.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, вказаний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 року; щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 224 ЦК 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а останній зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 227 ЦК 1963 року встановлює, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Згідно ст. 3 Закону УРСР "Про державний нотаріат", який діяв на час укладення договору куплі-продажу, у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР «Про державний нотаріат» та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до статті 47 ЦК 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Як вбачається з зазначеного договору він, а ні нотаріально, а ні посадовими особами виконавчого комітету сільської Ради народних депутатів не посвідчений та не зареєстрований у відповідному реєстрі, а також, позивачем не надано доказів, що даний договір судом визнавався дійсним.

Окрім того, позивач в своєму позові стверджує, що кошти за даний будинок відповідачем було сплачено в повному обсязі, однак в матеріалах справи відсутній будь-який первинний розрахунковий документ (квитанція, чек, акт прийому-передачі майна тощо), який би вказував, що кошти за будинок були оплачені відповідачем в повному обсязі.

У статті 328 ЦК 1963 року визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо іншого прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин 1-3 статті 203 ЦК 1963 року зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу жилого будинку від 24 жовтня 1990 року сторонами не додержано вимоги про його обов`язкове нотаріальне посвідчення нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, а також судом не визнавався даний договір дійсним, тому вказаний договір вважається недійсним, в силу закону, що унеможливлює суд взяти до його уваги, як доказ, під час ухвалення даного рішення в силу статей 77, 78, 79, 81 ЦПК України.

Окрім того, посилання позивача на облікову картку об`єкта погосподарського обліку на 2021-2025 року, як на документ, що посвідчує право власності на вказаний житловий будинок за відповідачем, є некоректним та не може бути взяти до уваги судом, оскільки він не є правовстановлюючим документом в розумінні цивільного законодавства України, а підтверджує тільки право користування вказаним домоволодінням відповідачем та членами його сім"ї.

Слід зазначити, що встановлення права власності на зазначений житловий будинок за належною особою, є вкрай важливою обставиною, оскільки, у разі визнання права власності на частку у даному майні за позивачем, без належних доказів та їх детальної оцінки, суд допускає, що може бути порушено право третіх осіб, зокрема, правонаступника колгоспу "Маяк" та Іванківської територіальної громади, в особі Іванківської селищної ради, оскільки дане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, яка є комунальною власністю.

Так, ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, позивач визначила відповідачем у цій справі ОСОБА_2 .

Водночас судом встановлено, що спірне майно за ОСОБА_2 не зареєстроване, при цьому житловий будинок розташований на земельній ділянці Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області, яка не була залучена до участі у справі, як і не був залучений до справи правонаступник колгоспу "Маяк".

Суд зазначає, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача чи не до всіх належних відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Подібні висновки викладено, наприклад, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18.

Окрім цього, у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 зазначено, що за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована.

Щодо аргументів позивача щодо врахування судом першої інстанції правих позицій Верховного Суду України, викладених постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) та від 22.08.2020 у справі №214/6174/15-ц (провадження №14-114цс20) суд зазначає, що у вищевказаних постановах зовсім інші правовідносини, зокрема у постанові Великої палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) йдеться про об`єкт незавершеного будівництва, який може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а у постанові від 22.09.2020 у справі №214/6174/15-ц (провадження №14-114цс20) зазначалося про істотність збільшення вартості майна подружжя, внаслідок спільних поліпшень первинного об`єкту нерухомого майна, внаслідок спільних трудових чи грошових затрат чи затрат другого з подружжя. Однак, предмет даного спору не є тотожним із зазначеними постановами Великої Палати Верховного Суду, скільки житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 збудований третіми особами в 1967 році, що не може бути об`єктом незавершеного будівництва в розумінні ЦК України, а також щодо істотності збільшення вартості майна подружжя, як на підставу свої вимог, позивач взагалі не заявляла.

Суд звертає увагу, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто, обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, враховуючи те, що позивачем не доведено, що відповідач набув право власності на спірний житловий будинок, тобто, що вказаний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також нею не було залучено до участі у справі інших співвідповідачів, проаналізувавши та надавши оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо здійснення поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - не підлягають задоволенню.

Оскільки ОСОБА_1 у позові відмовлено тому, відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, - слід залишити за нею.

На підставі викладеного вище, керуючись статтями 22, 24, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, статями 60, 63, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, статтею 47, 203, 224, 227, 328 Цивільного кодексу 1963 року, статтями 12, 76, 77, 79, 80, 89, 141, 259, 263-265, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 )

Повний текст рішення виготовлено 16 жовтня 2023 року.

Суддя: О.П. Гончарук