Номер провадження: 22-ц/813/5208/23
Справа № 501/3166/21
Головуючий у першій інстанції Тюмін Ю. О.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Пінькової К.Ю.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач- ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4

на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 лютого 2023 року, ухваленого Іллічівським міським судом Одеської області у складі: судді Тюмін Ю.О. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням квартири,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що позивач зареєстрований та постійно проживав в кв. АДРЕСА_1 . Разом із позивачем в квартирі зареєстрована його сестра ОСОБА_3 , яка після смерті їхньої матері змінила замки в квартирі та чинить йому перешкоди у проживанні в спірній квартирі та запропонувала проживати в СОГ «Волна» с. Молодіжне.

Оскільки позивач бажає проживати в квартирі, тому просив усунути перешкоду ОСОБА_1 в користуванні житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 шляхом його вселення.

Ухвалою суду від 14.02.2022 замінено первісного відповідача ОСОБА_5 на належного відповідача ОСОБА_2 , який є власником кв. АДРЕСА_1 , та залучено ОСОБА_6 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням квартири задоволено.

Усунуто перешкоду ОСОБА_1 в користуванні житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 . Вирішено судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що аналіз норм ст. 156 ЖК та 405 ЦК України дає підстави про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членам сім`ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Подібний висновок правозастосування підтриманий у постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14, в постанові Верховного Суду від 15.08.2018 у справі № 595/1271/16-ц.

Отже, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про збереження за позивачем права користування квартирою, не взяв до уваги, що право користування квартирою було похідним від права власності його матері. В даному випадку застосуванню підлягають саме ст. 152, 157 ЖК та глава 32 ЦК України, якби мати позивача була наймачем, застосуванню підлягали б ст. 158-170 ЖК та глава 59 ЦК України, в такому разі після смерті матері, позивач як член сім`ї наймача мав право зберегти право користування приміщенням. Реєстрація місця проживання позивача в даному випадку не має значення, оскільки це жодним чином не пов`язується з наявністю самого права користування.

Таким чином, скаржник вважає, що позивач автоматично втратив право користування квартирою після смерті матері, котра була власником, а не наймачем майна; позивач не є членом сім`ї відповідача, що відповідно виключає у нього право користування квартирою; реєстрація місця проживання не надає прямого права користування квартирою, тим паче вселення; вселення позивача порушує в даному випадку принцип непорушності права власності відповідача на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У судовому засіданні представник заявника адвокат Ніц А.С. підтримав доводи апеляційної скарги.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , яка приходилась матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (а.с. 85, 94,100).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина, яка складається в тому числі і з кв. АДРЕСА_1 , в якій з 17.03.2004 було зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_1 що підтверджується копією довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, копією паспорту позивача (а.с. 88, 91-92).

Також згідно паспорту позивача було зареєстровано у спірній квартирі з 11 грудня 1991 року, відомості про зняття з реєстраційного обліку відсутні.

Позивач ОСОБА_1 відмовився від прийняття спадщини на користь своєї сестри ОСОБА_8 (а.с. 84), у зв`язку з чим 13.01.2020 останній було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 на спірну квартиру (а.с. 144).

21.05.2021 спадкоємиця ОСОБА_3 здійснила відчуження спірної квартири на користь відповідача ОСОБА_2 , про що свідчать дані договору купівлі-продажу (а.с. 26-27).

Задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 шляхом вселення позивача в квартиру АДРЕСА_1 , суд виходив із того, що ні житлове, ні цивільне законодавство не передбачає у випадку переходу права власності на квартиру втрати особами, які в ній проживають, права проживання в такій квартирі. Вирішення даної справи потребує зважування співмірності захисту права позивача на житло, а також права власника квартири мирно володіти своїм майном та розпоряджатися ним на власний розсуд. Відповідно до умов договору купівлі-продажу спірної квартири саме продавець ОСОБА_3 була зобов`язана повідомити покупця відповідача ОСОБА_2 про всіх зареєстрованих осіб та осіб, які мають права на квартиру. Натомість відповідач ОСОБА_2 не проявив достатньої обачності і набув у власність квартиру, право проживання в якій належить особі, яка не була стороною договору купівлі-продажу.

На підставі чого суд дійшов висновку, що захист порушеного права на житло у спірній квартирі позивача є співмірним втручанням у право власності відповідача ОСОБА_2 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Установлено, що ОСОБА_1 набув право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , згідно із законом, вселившись у нього та зареєструвавши місце проживання в установленому законом порядку у 1991 році, а згодом 17.03.2004.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 як новий власник спірного житла позов не визнає і чинить перешкоди у користуванні таким житлом, суд дійшов правильного висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом його вселення до квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК України є безпідставними, з огляду на таке.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Колегія суддів вважає, що суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджено її матеріалами, вірно дійшов висновку про вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 , оскільки останній має право на проживання у спірній квартирі, а відповідач ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні спірним житлом, і відмова у задоволенні вказаних вимог призведе до порушення права на житло позивача, гарантованого статтею 8 Конвенції, оскільки доказів наявності у позивача іншого житла по справі немає.

Безпідставними є посилання заявника не неврахування судом певної судової практики, оскільки такі судові рішення ухвалені за позовами власників житла про усунення їм перешкод у користуванні власністю. Натомість, по теперішній справі ніким не заявлені вимоги про припинення сервітуту.

Не може бути скасоване правильне по суті рішення.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 05 травня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко