Справа № 463/993/19 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С. В.
Провадження № 22-ц/811/2057/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника позивача Карасюк М.В., відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2023 року в складі судді Гирича С.В. в справі за позовом Управління комунальної власності департаменту економічної розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання звільнити нежитлові приміщення та стягнення заборгованості за оренду майна,-

встановив:

У лютому 2019 року позивач Управління комунальної власності департаменту економічної розвитку Львівської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , який уточнивши просив звільнити нежитлові приміщення напівпідвалу за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 35.6 м.кв. та стягнути заборгованості за договором оренди в розмірі 144 097,09 грн. (а.с. 92).

Вимоги обгрунтовує тим, що 24.07.2000 між Управлінням ресурсів, правонаступником якого є Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради з однієї сторони, та ОСОБА_1 , укладено договір оренди нежитлових приміщень №7834, згідно якого позивач здав, а відповідач прийняв в строкове платне користування нежитлові приміщення напівпідвалу, загальною площею 35,6 м.кв., за адресою АДРЕСА_1 .

Договір укладено на термін до 24.07.2003, але неодноразово пролонговувався. Однак, всупереч умовам укладеного договору, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. Відповідачем орендна плата за користування об`єктом оренди не вносилась в обсязі, визначеному умовами договору, внаслідок чого допущено заборгованість на загальну суму 144 097,09 грн.

Заявою від 16.09.2021 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про розірвання договору оренди, позивач повідомив, що строк дії договору оренди закінчився 24.07.2021 (а.с. 128).

Таким чином, в управління є всі підстави для заявлення позовних вимог про стягнення вказаних коштів та зобов`язання звільнити нежитлові приміщення напівпідвалу. Просив позов задовольнити.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2021 року закрито провадження у справі за позовною вимогою Управління комунальної власності департаменту економічної розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди нежитлових приміщень №7834 від 24 липня 2000 року, укладений з ОСОБА_1 .

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2023 рокупозов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити нежитлові приміщення напівпідвалу за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 35.6 м.кв.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заборгованість у сумі 23 164,66 грн.

В решті в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради судові витрати в розмірі 2229,81 грн.

Рішення суду оскаржив позивач Управління комунальної власності, не погоджується із таким у частині відмови у стягненні заборгованості, вважає, що суд у цій частині не повно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права.

Покликаючись на договір оренди нежитлових приміщень № 7834 від 24.07.2000, зазначає, що орендар взяв на себе відповідні зобов`язання, зокрема, сплачувати орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Стверджує, що суд не звернув увагу на те, що відповідно до п. 5 договору розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Так, з довідки про заборгованість містять суму орендної плати за перший повний місяць оренди з ПДВ (185,63 грн), щомісячні індекси інфляції, які публікує Держстат і які є відкритими даними і показують як орендна плата за другий і наступні місяці оренди збільшувалася на інфляцію, тому розмір боргу за відповідний період, який підлягає стягненню становить 63557,56 грн.

Вважає, що суд неправильно порахував заборгованість з березня 2016 року по грудень 2020 року та не застосував п. 5 договору, при цьому посилання на ч. 2 ст. 625 ЦК України є некоректним, оскільки своєчасність орендних платежів з боку орендаря не досліджувалася.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2023 року в частині часткової відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача 63557,56 грн. В решті рішення залишити без змін, здійснити перерозподіл судових витрат пропорційно до задоволених вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що всупереч умовам укладеного Договору оренди та вимогам законодавчих актів, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі.

В свою чергу, строк дії договору оренди закінчився 24.07.2021 у зв`язку із чим позивач, не маючи на меті продовжувати договір оренди, надіслав відповідачу повідомлення про припинення договору, відтак, врахувавши, що відповідач не виконував взяті на себе зобов`язання належним чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними.

При цьому, врахувавши законодавчі положення про позовну давність, а також заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд стягнув заборгованість за період з березня 2016 року тобто за 3 роки до звернення з позовом в суд, а також заборгованість по 01.12.2020 згідно заяви про уточнення вимог, відтак з розрахунку розміру орендної плати за 57 місяців вказав, що до стягнення підлягає 10 591,74 грн.

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України суд також стягнув з відповідача інфляційні втрати в розмірі 12 573,66 грн.

Також суд зазначив, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі, відтак задовольнив позовну вимогу у частині зобов`язання відповідача звільнити нежитлові приміщення напівпідвалу за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 35.6 м.кв.

Незважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише позивачем та виключно в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду у повній мірі, оскільки для встановлення підстав щодо задоволення вимог про стягнення відповідної заборгованості, необхідно констатувати підставність позовних вимог в принципі.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти,заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 24.07.2000 між Управлінням ресурсів, правонаступником якого є Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір оренди нежитлових приміщень № 7834, згідно якого позивач здав, а відповідач прийняв у користування нежитлові приміщення напівпідвалу загальною площею 35,6 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-10).

Договір укладався на термін до 24.07.2003, однак у подальшому неодноразово пролонговувався.

Пунктом 3 договору врегульовані питання розміру орендної плати та порядку розрахунків.

У пункті 15 договору визначено обовязки орендаря.

Зокрема, відповідно до пункту 15.1. договору, орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату своєчасно і в повному обсязі.

Орендна плата сплачується орендарем на рахунок орендодавця не пізніше 10 числа місяця за попередній місяць (п. 6 договору).

У матеріалах справи наявний Акт приймання передачі від 24.07.2000, згідно з яким Жек 502 Личаківського району передав, а відповідач прийняв приміщення площею 35,6 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Зазначені обставини визнаються сторонами, відтак в силу вимог ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За змістом частини першої статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які до певної міри обмежують свободу договору, встановлюючи фактично відповідну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

За приписами ст.ст. 610, 612, 614 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

У праві діє презумпція вини порушника зобов`язання, яка може бути ним спростована шляхом надання відповідних доказів.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.10.2022 нежитлові приміщення напівпідвалу площею 35,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належать Львівській міській рада, форма власності комунальна (а.с. 88).

Згідно листа Управління комунальної власності від 17.05.2021 № 2302-вих-40691 від 17.05.2021, управління не відчужувало нежитлові приміщення площею 35,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 107).

Незважаючи на розгляд справи місцевим судом впродовж чотирьох років, у матеріалах справи відсутні будь які письмові пояснення зі сторони відповідача, які б відображали ставлення до заявлених позовних вимог та обґрунтовували відповідну правову позицію.

В свою чергу, у матеріалах справи наявне рішення Личаківського районного суду від 28.11.2005, справа № 2-2018/05, яким позов прокурора в інтересах держави в особі Управління комунального майна Львівської міської ради до ОСОБА_1 про виселення із приміщення та стягнення неустойки був задоволений (а.с. 49).

Поряд з цим, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20.11.2006 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Личаківського районного суду від 28.11.2005 скасовано, а позов прокурора Галицького району м. Львова залишено без розгляду (а.с. 50).

Звертаючись із позовом у даній справі позивач долучає довідку від 06.01.2021 № 4-2302-313 з якої слідує, що у відповідача наявна заборгованість у розмірі 144097,09 грн (а.с. 93).

Також у матеріалах справи наявні повідомлення від 04.06.2021 та від 02.08.2021, якими Управління комунальної власності повідомляє ОСОБА_1 про припинення договірних відносин у зв`язку з закінченням терміну дії договору оренди (а.с. 129-135).

Згідно із ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди повернути

Зважаючи на те, що Договір оренди від 24.07.2000 укладався на термін до 24.07.2003, однак у подальшому неодноразово пролонговувався, при цьому, Управління комунальної власності реалізовуючи свої повноваження та діючи відповідно до вимог закону попередило орендаря про припинення договірних відносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити нежитлові приміщення напівпідвалу за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 35.6 м.кв.

В свою чергу, слідуючи довідкам Управління комунальної власності від 18.01.2019 № 4-2302-231 та № 4-2302-313 від 05.01.2021 відповідач не вносив орендну плату за користування об`єктом оренди, відтак допущено заборгованість на загальну суму 144 097,09 грн. (а.с. 11-14, 93).

Враховуючи наведене, колегія суддів виходить з того, що спірні правовідносини мають договірний характер та стосуються невиконання відповідачем вимог договору в контексті відплатності такого.

Таким чином, колегія суддів погоджується із безпідставністю покликань суду першої інстанції на ч. 2 ст. 625 ЦК України за якою, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, оскільки інфляція, яка відображена у довідках про заборгованість врахована позивачем відповідно до умов договору при визначенні щомісячного розміру орендної плати, а позивач не обгрунтовував положеннями цієї статті позовні вимоги.

Так, в апеляційній скарзі Упарвління наводить обгрунтування чому, на думку позивача, суд першої інстанцїі стягнув неправильну суму за період з березня 2016 року тобто за 3 роки до звернення з позовом, по 01.12.2020, розрахувавши таку як добуток розміру орендної плати за один місяць - 187,67 грн. та 57 місяців, як періоду часу до 01.12.2020.

Зокрема, позивач вважає, що заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача, починаючи з березня 2016 року по грудень 2020 року становить 63 557,56 грн.

Так, починаючи з березня 2016 року орендна плата нараховувалася у таких розмірах 1035,93 грн, 1072,19 грн, 1073,26 грн., 1071,11 грн., 1070,04 грн, 1066,83 грн., 1086,03 грн., 1116,44 грн., 1136,54 грн., 1146,77 грн., 1159,38 грн., 1170,98 грн., 1192,05 грн., 1202,78 грн., 1218,42 грн., 1237,91 грн., 1240,39 грн., 1239,15 грн., 1263,93 грн., 1279,10 грн., 1290, 61 грн., 1303,52 грн., 1323,07 грн., 1334,98 грн., 1349,66 грн., 1360,46 грн., 1360, 46 грн., 1360, 46 грн., 1350,94 грн., 1350,94 грн., 1376,60 грн., 1400,00 грн., 1419,60 грн., 1430, 96 грн., 1445, 27 грн., 1452, 49 грн., 1465,57 грн., 1480,22 грн., 1490,59 грн., 1483,13 грн., 1474,24 грн., 1469,81 грн., 1480,10 грн., 1490,46 грн., 1491,95 грн., 1488,97 грн., 1491,95 грн., 1487,47 грн., 773,87 грн., що у сукупності становить 63557,56 грн.

Такий розмір заборгованості відповідачем не спростований, свій розрахунок не запропонований, підстав не брати такий до уваги колегією суддів не встановлено, при цьому такий розрахунок відповідає умовам п. 5 договору оренди нежитлових приміщень № 7834 від 24.07.2000.

Колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Натомість, апеляційним судом не встановлено обставин за яких правомірність договору оренди нежитлових приміщень № 7834від 24.07.2000, укладеного між Управлінням ресурсів, правонаступником якого є Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_1 , у передбаченому законом порядку спростована.

Зазначений договір не є предметом перегляду і у даній справі.

Враховуючи наведене, положення п. 5 договору, за якими розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць, повинні бути враховані при вирішенні даного спору та стягнення орендної плати, що свідчить про підставність доводів апеляційної скарги та необхідність зміни оскаржуваного рішення в частині стягнення з відповідача на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заборгованості, шляхом збільшення такої до 63557,56 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, а зроблені висновки не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать наявним у справі доказам, що є підставою для зміни оскаржуваного рішення та часткового задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь Управління комунальної власності департаменту економічної розвитку Львівської міської ради необхідно стячгнути з ОСОБА_1 судовий збір у загальній сумі 3731,5 гривень (850 грн. судовий збір, пропорційний до задоволених позовних вимог за розгляд справи в суді першої інстанції та 2881,50 грн. судовий збір, що сплачений позивачем за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2023 року в частиністягнення заборгованості з орендної плати змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заборгованість з орендної плати у сумі 63557 (шістдесят три тисячі п`ятсот п`ятдесят сім) гривень 56 копійок.

У решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради судовий збір на загальну суму 3731 (три тисячі сімсот тридцять одна) гривень 50 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 жовтня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк