справа № 631/1366/21
провадження № 2-о/631/4/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Мащенко С. В.

за участю:

секретаря судового засідання Дядик С. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду в селище міського типу Нова Водолага цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованих осіб: ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ МІГРАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ В ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ та НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ,- «Про встановлення факту, що має юридичне значення»,-

в с т а н о в и в:

17.12.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою «Про встановлення факту, що має юридичне значення», залучивши до участі у справі в якості заінтересованої особи: ГОЛОВНЕ УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ МІГРАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ В ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ та СОСОНІВСЬКУ СІЛЬСЬКУ РАДУ Нововодолазького району Харківської області (а. с. 2 - 3).

На обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Шишкерд Республіки Вірменії та мала дошлюбне прізвище ОСОБА_2 . 15.04.1985 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , про що був зроблений відповідний запис за № 184 в Кафанському міському відділі ЗАЦС. На початку березня 1991 року у зв`язку із військовими подіями разом з чоловіком та донькою ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5 вона приїхала до України та оселилася в будинку АДРЕСА_1 . В подальшому, вищезазначена адреса була змінена на АДРЕСА_2 . На той час вона мала паспорт громадянки СРСР, в якому в 1993 році було зроблено відмітку про реєстрацію. Пізніше, в жовтні 2009 року власницею будинку, який розташований за адресом: АДРЕСА_1 ,- стала її донька - ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області за реєстровим № 2216. Зазначила, що з 1991 року мешкає разом з сім`єю на території України. На її звернення до органів Державної міграційної служби в усній формі рекомендовано звернутися до суду та встановити факт проживання на території України станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року. У зв`язку із вищенаведеним, просила встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживає на території України в селі Княжне Нововодолазького району Харківської області з березня 1991 року по теперішній час, що включає стан на 24 серпня 1991 року.

Зазначена заява зареєстрована за вхідним № 7211/21-вх із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/1366/21 (провадження № 2-о/631/31/21) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 2, 22).

Ухвалою, постановленою 21.12.2021 року Нововодолазьким районним судом Харківської області у складі судді Мащенко С. В., заву в порядку окремого провадження прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а. с. 24 - 27).

27.01.2022 року Селищний голова Нововодолазької селищної ради Єсін О. звернувся із клопотанням, зареєстрованим за вхідним № 635/22-вх, в якому просив замінити заінтересовану особу - Сосонівську сільську раду - на Нововодолазьку селищну раду, обґрунтовуючи своє прохання тим, що 11.05.2017 року закінчено повноваження Сосонівської сільської ради у зв`язку із її об`єднанням у Нововодолазьку селищну об`єднану територіальну громаду з центром в селищі міського типу Нова Водолага на підставі Рішення XVII сесії VII скликання Нововодолазької селищної ради № 810 від 24.01.2017 року. Вказане є підставою для залучення до участі у справі правонаступника заінтересованої особи (а. с. 40).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 27.07.2023 року, замінено вибулу заінтересовану особу - СОСОНІВСЬКУ СІЛЬСЬКУ РАДУ Нововодолазького району Харківської області на правонаступника - НОВОВОДОЛАЗЬКУ СЕЛИЩНУ РАДУ (а. с. 104 - 107).

21.02.2023 року за вхідним № 1089/23-вх заявниця звернулась із клопотанням про долучення до матеріалів справи в якості письмового доказу копії її паспорта громадянина СРСР (а. с. 55 - 56, 57 - 60).

Ухвалою, постановленою 06.11.2023 року, підготовче провадження у цій справі за заявою ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованих осіб: ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ МІГРАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ В ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ та НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ,- «Про встановлення факту, що має юридичне значення» закрито та справу призначено до судового розгляду по суті (а. с. 136 - 140).

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча скористалась правом, наданим їй частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника - адвоката Шесточенко Т. І. (а. с. 141, 144).

Представник заявника ОСОБА_6 - адвокат Шесточенко Т. І., яка діє за ордером (серії ХВ № 000094), виданим 09.10.2021 року на підставі договору про надання правової допомоги № 317 від 10.09.2021 року, укладеним між нею та ОСОБА_1 , а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 244, виданим 02.07.1993 року на підставі рішення Харківської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, у судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним № 6701/23-вх від 04.12.2023 року з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони заявника (а. с. 35, 36, 37, 38, 141, 147).

Представник заінтересованої особи - ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ МІГРАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ В ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ - в судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав (а. с. 141, 145, 146).

Представник заінтересованої особи - НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ - в судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, проте секретар ради Степаненко Н. надіслала лист, зареєстрований за вхідним № ЕП-1857/23-вх від 05.10.2023 року, з клопотанням справу розглянути за відсутності їх представника, зауваживши, що не заперечують проти задоволення заяви (а. с. 128, 141, 142).

Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, на підставі частини 3 статті 211 зазначеного кодифікованого закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність таких клопотань у представника заявника та заінтересованої особи - Нововодолазької селищної ради - свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції.

За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Приходячи до такого, суд зауважує, що імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Зважаючи на це, та відповідно до змісту частини 5 і пункту 1 частини 8 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України про те, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а днем вручення судової повістки про виклик є день вручення її під розписку, ураховуючи, що належно повідомлені учасники справи вдруге не з`явились без повідомлення причин своєї неявки, суд приходить до переконання, що дійсно їх відсутність не перешкоджає розгляду справи за суттю.

Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які учасники та їх представники посилались як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав.

Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому згідно із частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відтак, в ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.

Як убачається з копії паспорту громадянина Союзу Радянських Соціалістичних Республік (серії НОМЕР_1 ), виданого 06.12.1985 року Відділом внутрішніх справ Кафанського міськрайонного виконкому Вірменської РСР, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Шишкерд Кафанського району Вірменської РСР. На 8 сторінці паспорта міститься відмітка про вклеювання фотокартки Відділом внутрішніх справ Кафанського міськрайонного виконкому Вірменії 29.01.1993 року із відбитком штампу «Міністерство внутрішніх справ СРСР». На 17 сторінці паспорта міститься відбиток штампу, проставлений органом реєстрації місця проживання 09.03.1993 року у населеному пункті Княжне Харківської області. Крім того, на 27 сторінці паспорта, зверху міститься напис «ХР № 1092849» 08.08.1995 (а. с. 4, 57 - 60, 149).

02.03.1999 року Нововодолазькою міжрайонною ДПІ Овсепян Ельмірі Пайлаківні було присвоєно ідентифікаційний № НОМЕР_2 (а. с. 5).

Відповідно до свідоцтва про народження (серії НОМЕР_3 ), виданого 25.08.1965 року Шишкердською сільською радою, та його перекладом, зробленим ОСОБА_7 , підпис якої посвідчений 22.07.2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Цигіповою О. Г. та зареєстрований в реєстрі під № 9622, ОСОБА_8 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Шишкерд Кафанського району, про що в книзі записів актів цивільного стану про народження 25.08.1965 року зроблено відповідний запис за № 11, та її батьками зазначені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а .с .6 - 7).

Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу (серії НОМЕР_4 ), виданим 15.06.1985 року Кафанським міським відділом ЗАЦС, та його перекладом, зробленим ОСОБА_7 , підпис якої посвідчений 21.01.2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Цигіповою О. Г. та зареєстрований в реєстрі під № 661, громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець Анкаван Кафанського району Вірменської РСР, та громадянка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка села Шишкерд Кафанського району Вірменської РСР, уклали шлюб 15.06.1985 року, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану про шлюб зроблено відповідний запис за № 184 (а. с. 8 - 9).

Відповідно до свідоцтва про народження (серії НОМЕР_5 ), виданого 04.08.1987 року Канафським міським відділом ЗАЦС, та його перекладом, зробленим ОСОБА_7 , підпис якої посвідчений 22.07.2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Цигіповою О. Г. та зареєстрований в реєстрі під № 9621, ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 в місті Кафан Вірменської РСР, про що в книзі записів актів цивільного стану про народження 04.08.1987 року зроблено відповідний запис за № 663, та її батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а. с .10 - 11).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , документований паспортом громадянина України з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_6 , виданим 05.02.2020 року органом 6347 (а. с. 12).

25.06.2004 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка міста Кафан Вірменії, документована паспортом громадянина України (серії НОМЕР_7 ), виданим Нововодолазьким відділом РВ УМВС України в Харківській області. Зареєстрована за адресом: АДРЕСА_1 ,- з 18.12.2009 року (а. с. 13).

Крім того, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженець міста Кафан Вірменії, документований паспортом громадянина України (серії НОМЕР_8 ), виданим Нововодолазьким відділом РС ГУДМС України в Харківській області. Зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 ,- з 18.12.2009 року (а. с. 14).

З копії першого аркушу погосподарської книги, що відображає розділ І «Список членів домогосподарства», убачається, що в домогосподарстві 1960 року побудування, з особовим рахунком № НОМЕР_9 , першим записано ОСОБА_3 , та разом з ним записані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Крім того міститься примітка, що проживають з 1991 року 09 березня. Зазначена копія посвідчена 27.07.2021 року старостою Сосонівського старостинського округу № 5 Ноздріним М. М. (а. с. 15).

Відповідно до картки реєстрації, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець села Анкаван Кафанського району Вірменії, прибув до села Княжне Нововодолазького району Харківської області ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 ,- та разом з ним зареєстровані діти віком до 16 років: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а. с. 16).

Згідно з договором купівлі-продажу, укладеним 13.10.2009 року між ОСОБА_11 (продавець), від імені якої за довіреністю дія ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 (покупець) і посвідченим приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровою О. Ф. за реєстровим № 2216, ОСОБА_11 , від імені та інтересах якої діяв ОСОБА_3 , продала, а ОСОБА_4 придбала житловий будинок, розташований за адресом: АДРЕСА_3 (а. с. 17).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Сосонівським старостинським округом № 5 Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області за № 18-39/64 від 21.02.2020 року, ОСОБА_3 , зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 ,- з 09.03.1991 року (а. с. 18).

Крім того, відповідно до довідки, виданої Сосонівським старостинським округом № 5 Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області за № 18-39/19 від 29.07.2021 року, ОСОБА_1 проживала за адресом: АДРЕСА_1 . При цьому початок проживання в довідці не зазначений (а. с. 19).

Як убачається з довідки про фактичне місце проживання, виданої Сосонівським старостинським округом № 5 Нововодолазької селищної ради за № 18-39/200 від 30.07.2021 року, ОСОБА_1 проживала за адресом: АДРЕСА_1 , - з 2005 року. Підставою видачі цієї довідки є Акт депутата про фактичне місце проживання на території Сосонівського старостинського округу № 5 Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області № 562 від 30.07.2021 року (а. с. 20).

Зважаючи на викладене, заявницею у законний та процесуальний спосіб доведено, що:

-вона документована паспортом громадянина Союзу Радянських Соціалістичних Республік (серії НОМЕР_1 ), виданим 06.12.1985 року Відділом внутрішніх справ Кафанського міськрайонного виконкому Вірменської РСР;

-29.01.1993 року Відділом внутрішніх справ Кафанського міськрайонного виконкому Вірменії в її паспорт вклеєна відповідна фотокартка заявниці;

-09.03.1993 року її зареєстровано у населеному пункті Княжне Харківської області;

-02.03.1999 року їй присвоєно ідентифікаційний код платника податків в Україні;

-чоловік заявниці та його діти: син ОСОБА_5 та донька ОСОБА_4 , матір`ю якої є ОСОБА_1 , зареєстровані за адресом: АДРЕСА_1 ,- з 09.03.1991 року;

-донька заявниці з 13.10.2009 року є власницею будинку АДРЕСА_1 , а з 18.12.2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстровані за цією адресою;

-заявниця ОСОБА_1 за адресом придбаного донькою будинку зареєстрована з 2005 року.

Сумлінно вивчаючи та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, суд критично ставиться до наступних письмових доказів, наданих заявницею на обґрунтування своєї позиції у справі, а саме:

1)до копії першого аркушу погосподарської книги, оскільки вказана копія не відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством України щодо письмових документів та доказів тощо, оскільки не містить всіх його сторінок, не відображає інформації щодо адреси домоволодіння, яка відповідає особовому рахунку № НОМЕР_9 , а також не засвідчена у процесуальний спосіб, обумовлений ДСТУ 4163-2003 (Вимоги до оформлювання документів), прийнятого Державним комітетом України з питань технічного регулювання та споживчої політики й затвердженого наказом цього органу № 55 від 07.04.2003 року, а також Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015 року (із змінами та доповненнями) (а. с. 15);

2)до довідки про реєстрацію місця проживання особи - ОСОБА_3 , що видана Сосонівським старостинським округом № 5 Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області за № 18-39/64 від 21.02.2020 року, оскільки відомості, вказані у ній, суперечать іншим даним у справі щодо місця його проживання та реєстрації.

Приходячи до такого, суд зауважує, що копія першого аркушу погосподарської книги посвідчена в липні 2021 року, та згідно з інформацією, що в ній відображена, уся родина мешкає з 09.03.1991 року в домоволодінні із особовим рахунком № НОМЕР_9 . Відомостей, що будь-хто з них знятий з реєстрації за цим особовим рахунком, не має. Натомість, після придбання у жовтні 2009 року донькою будинку у власність, вона та її брат зареєструвались за адресою цього будинку у грудні 2009 року.

Крім того, чоловік заявниці згідно з інформацією, що міститься в картці його реєстрації разом з дітьми дійсно з 09.03.1991 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,- а в довідці про реєстрацію місця його проживання заначено, що з 09.03.1991 року він зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 . Проте будинок за цим адресом придбаний його донькою тільки у 2009 року й після отримання його у власність діти чоловіка заявниці зареєструвались у ньому (а. с. 16, 18, 17, 13, 14).

Отже суд не бере до уваги та не покладає в основу судового рішення, що ухвалює, вищенаведені письмові документи.

Відтак, суд переконаний, що заявниця зареєстрована на території України з 09.03.1993 року. Вказаний факт мав місця після того, як 29.01.1993 року Відділом внутрішніх справ Кафанського міськрайонного виконкому Вірменії в її паспорт було вклеєно відповідну фотокартку. Для цього їй фактично слід було перебувати на території Вірменії. Крім того, з огляду на інформацію, зазначену на сторінці 27 паспорта заявниці: « НОМЕР_10 » 08.08.1995», є великі сумніви, які не розвіяні будь-якими доказами про те, що її не було документовано паспортом громадянина Вірменії, оскільки саме паспорт цієї республіки містить серію, яка складається з двох букв, та номер, який включає 7 цифр, як і зазначено на вказаній сторінці.

Частиною 7 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Зазначене положення процесуального закону також відтворене і в нормі права, визначеній частиною 1 статті 293 вказаного кодифікованого акту України, якою передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

При цьому пунктом 5 частини 2 цієї ж статті передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження й справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачений перелік фактів, які підлягають встановленню в порядку окремого провадження, що не є вичерпним з огляду на положення частини 2 цієї ж статті, яка мовить про те, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Одночасно із цим, Пленум Верховного Суду України у пункті 1 своєї Постанови № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами та доповненнями) звертає увагу судів на те, що відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона звернулась в суд із заявою про встановлення юридичного факту її постійного проживання з березня 1991 року на території України в селі Княжне Нововодолазького району Харківської області по теперішній час, включаючи стан на 24.08.1991 року.

Статтею 55 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 124 Основного Закону нашої держави делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Рішенням Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину 2 статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VIII від 02.06.2016 року, не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України у контексті права на доступ до суду.

Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 8-рп/2002 від 07.05.2002 року (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначив, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право, а за змістом частини 2 статті 4 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану

Ухвалюючи рішення, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідний юридичний факти, який просить визнати заявниця, є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для неї.

Частиною 3 статті 49 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями) обумовлено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Як убачається з матеріалів справи, віднесення заявниці до громадян Союзу Радянських Соціалістичних Республік у період часу до 24.08.1991 року, тобто до проголошення незалежності Україною, підтверджено копією відповідного паспорту громадянина (серії НОМЕР_1 ), виданого 06.12.1985 року Відділом внутрішніх справ Кафанського міськрайонного виконкому Вірменської РСР (а. с. 4, 57 - 60, 149).

В той же час, із своєю заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 звернулась задля підтвердження набуття нею громадянства України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України» № 2235-III від 18.01.2001 року (із змінами та доповненнями).

Так, абзац 1 частини 1 статті 1 цього Закону обумовлює, що громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Відповідно до змісту статті 6 Закону України «Про громадянство України» громадянство України набувається:

1) за народженням;

2) за територіальним походженням;

3) внаслідок прийняття до громадянства;

4) внаслідок поновлення у громадянстві;

5) внаслідок усиновлення;

6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в заклад охорони здоров`я, заклад освіти або інший дитячий заклад, у дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю;

7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;

8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;

9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;

10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Натомість статтею 3 цього законодавчого акту унормовано, що громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Аналізуючи зміст заяви ОСОБА_1 , суд зауважує, що вона вважає себе такою, що є громадянкою України згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Зі змісту підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215 від 27.03.2001 року, убачається, що встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року.

Згідно із пунктом 8 наведеного вище Порядку, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство», особа, яка за станом на 24.08.1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРС. У разі його відсутності подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що станом на 24.08.1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРС (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року.

При цьому, пунктом 44 того ж Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, які підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відтак, дійсно від встановлення цього юридично значимого для заявниці факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вона особисто бере участь, тобто факт, який просить встановити заявниця, породжує для неї юридичні наслідки, не існує іншого, окрім судового, порядку його встановлення, і його визнання не пов`язане з вирішенням спору про право, натомість закон у пункті 1 частини 1 своєї статті 3 пов`язує факт набуття громадянства України у зв`язку із постійним проживанням на території України станом на 24.08.1991 року, а не «постійного проживання з березня 1991 року на території України в селі Княжне Нововодолазького району Харківської області по теперішній час» як просить ОСОБА_1 у своїй заяві.

До такого висновку суд приходить, керуючись правозастосовною практикою, викладеною Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятою 27.02.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 517/445/19 (провадження № 61-11240св22), де суд зазначив, що для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів:

-постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року;

-постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року;

-постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року;

-постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду;

-наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою);

-постійного проживання на території України діда та баби заявника;

-народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо;

-народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Розв`язуючи вказане прохання, викладене заявницею у своїй заяви по суті, поданої в порядку окремого провадження, суд також акцентує, що з 19.07.2020 року змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави та на підставі підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 Постанови Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, тощо.

Статтею 129 Основного Закону нашої Держави визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості.

Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

При цьому, у відповідності до припису частини 3 статті 294 цього ж кодифікованого акту справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відтак, нормативно закріплений принцип свободи в наданні суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості полягає у прояві ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи.

Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках, а у відповідності до правила, викладеного у частині 6 статті 81 наведеного вище кодексу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом.

З огляду на вказане, особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків осіб, а також певних юридичних фактів.

Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України).

Також вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вже зазначалося вище, кожен повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно з частиною 4 статті 12 цього ж кодифікованого акта кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями частинами 2 та 4 статті 83 наведеного кодексу України, які у відповідності до правила частини 3 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України застосовуються у окремому провадженні, визначено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 вищенаведеної норми процесуального закону України).

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», від положень якого до сих пір не відійшов Верховний Суд, а, отже, вони є обов`язковими для застосуваннями судами першої інстанції під час ухвалення судових рішень, обумовлено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, виходячи з засад свободи у наданні заявником своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що ОСОБА_1 доведений факт її постійного проживання на території України лише після 09.03.1993 року, а юридико-важливим є факт постійного проживання станом саме на 24.08.1991 року чи на 13.11.1991 року, й наданих нею доказів не достатньо для формування судом іншого висновку.

Оскільки будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались правові вимоги заявниці у суду відсутні, а письмові докази, на які посилається ОСОБА_1 є недостатніми для висновку про набуття нею громадянства України на підставі пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України», суд вважає за необхідне у задоволенні заяви відмовити внаслідок її недоведеності.

Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04).

Також, суд звертає увагу заявниці на те, що згідно із змістом частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України», особа, яка сама чи хоча б один із її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповно рідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народились або постійно проживали до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та неповно рідні) брат чи сестра народились або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки, і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

У відповідності до приписів пункту 3 частини 2 статті 9 зазначеного Закону, безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

При цьому з огляду на визначення понять, викладених у стаття 1 цього ж Закону, безперервним проживанням на території України є проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів, а проживання на території України на законних підставах - це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, законодавством України не передбачено.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 має право на громадянство України з інших правових підстав, ніж тих, за встановленням яких вона звернулась в суд в межах цього судового провадження.

У відповідності із приписами частини 7 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, учиненою 04.11.1950 року в Римі і ратифікованою Законом Україною № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Стрижак проти України» від 08.11.2005 року (заява № 72269/01); статтями 55, 124 та 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); Рішеннями Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) та № 8-рп/2002 від 07.05.2002 року (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб); Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); статтею 17, пунктом 6 частини 2 статті 36 та пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтею 49 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями); постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятою 27.02.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № № 517/445/19 (провадження № 61-11240св22); Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»; Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; статтями 1, 3, 8 і 9 Закону України «Про громадянство України» № 2235-III від 18.01.2001 року (із змінами та доповненнями); Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215 від 27.03.2001 року, а також статтями 1 - 5, 7, 10 - 13, 17 - 19, 23, 42, 58, 60, 62, 65, 67, 76 - 83, 89, 128 - 131, 133, 211, 214, 223, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, статтями 293, 294, 315, 319, частиною 1 статті 352 і статтями 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями),-

в и р і ш и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованих осіб: ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ МІГРАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ В ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ, НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ,- «Про встановлення факту, що має юридичне значення» відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини (скорочене рішення) - в той же строк з дня складання повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано, а у разі подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Заявник: ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування ( АДРЕСА_4 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків ( НОМЕР_2 ), дані паспортного документа не відомі;

Заінтересована особа: ГОЛОВНЕ УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ МІГРАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ В ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ, місцезнаходження (вулиця Римарська, будинок № 24, місто Харків, 61057), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (37764460);

Заінтересована особа: НОВОВОДОЛАЗЬКА СЕЛИЩНА РАДА, місцезнаходження (вулиця Донця Григорія, будинок № 14, селище міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області, 63202), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (043997997).

Скорочене рішення було ухвалено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору, підписано суддею у нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Повне рішення складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику 14.12.2023 року.

Суддя С. В. Мащенко