ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/956/23 Справа № 932/1615/22 Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту переходу права власності на земельну ділянку та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту переходу права власності на земельну ділянку та визнання права власності, мотивуючи його тим, що ним на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 21 травня 1998 року у відповідача. було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на будинок з надвірними господарськими будівлями і спорудами, було зареєстровано в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації 24 червня 1998 року, реєстрова книга №487, реєстровий №106.

У 2021 році з метою оформлення права власності на земельну ділянку під будинком він здійснив розробку технічної документації та звернувся до Дніпровської міської ради із заявою про передачу спірної земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Однак, департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради було надано відповідь, що вказана земельна ділянка вже передана у приватну власність відповідачу, а відтак відсутні підстави для підготовки проекту рішення стосовно передачі цієї ділянки у власність позивача.

Посилаючись на те, що він є власником будинку, тому, у встановленому порядку набув право власності на неї згідно статті 30 ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу, проте всі документи на земельну ділянки та державний акт оформлені на колишнього власника ОСОБА_2 , а міська рада відмовляється прийняти його документи та підготувати проект відповідного рішення, просив суд першої інстанції встановити факт переходу права власності на земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:129:0019, межа якої визначена державним актом на право власності на землю від 15 червня 1998 року, від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на цю земельну ділянку.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що будинок, розташований у АДРЕСА_2 , належить йому на праві власності, в той час як земельна ділянка, яка необхідна для обслуговування нерухомого майна, наразі перебуває на праві власності відповідача, чим порушується принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку та споруд, що у свою чергу, позбавляє власника нерухомості права належним чином розпоряджатися таким майном. Вважає, що такий спосіб захисту як встановлення факту переходу права власності в силу закону і визнання права власності не суперечить закону. Зазначає про безпідставність застосування до спірних правовідносин норм Закону України Про місцеве самоврядування в Україні зважаючи на те, що спірна земельна ділянка не є комунальною чи державною власністю, а є приватною власністю. Отже, належним відповідачем є саме ОСОБА_2 , як власник спірної земельної ділянки. Висновок суду про наявність публічно-правового спору є безпідставним зважаючи на те, що предметом спору є визнання права власності на спірну земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_2 правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування мотивів відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції не встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 21 травня 1998 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В. договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . На вищезазначеній земельній ділянці знаходиться: А-1 житловий будинок саман обл.цегл., площею 50,1 м2, В вбиральня цегляна, №1-7 споруди, І, ІІ мостіння (а.с.10).

Відомості про право власності позивача було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за номером 58743147 від 15 червня 2021 року (а.с.21).

З довідки відділу у м.Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 16 травня 2021 року №31-4-0.38-1677/167-21 вбачається, що за даними, які знаходяться у відділі, інформація щодо наявності правовстановлюючих документів на земельні ділянки, надані громадянину ОСОБА_1 , згідно порядку, встановленому ст.118 ЗК України, та реєстрації їх в Державному реєстрі земель м.Дніпропетровська станом на 01 січня 2013 року, відсутня (а.с.49).

В травні 2021 року ФОП ОСОБА_3 , на замовлення позивача, було складено технічну документацію із землеустрою (а.с.12-53).

Згідно відповіді Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради на звернення ОСОБА_1 , вбачається, що департаментом було розглянуто звернення щодо надання інформації про розгляд заяви від 18 серпня 2021 року №76-490-01-2021 та доданої до неї документації із землеустрою стосовно передачі у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, повідомило, що рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 21 травня 1998 року №893 Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська земельна ділянка по АДРЕСА_2 (кадастровий номер :02:129:0001) площею 0,0865 га, була надана у приватну власність ОСОБА_2 , на підставі чого було видано державний акт на право приватної власності на землю від 15 червня 1998 року №013058. зазначена земельна ділянка співпадає за своїм розміщенням, площею та конфігурацією із земельною ділянкою стосовно якої надійшла вищенаведена документація із землеустрою (на сьогодні вона має кадастровий номер :02:129:0019. Тобто це одна і та ж земельна ділянка. А тому у департаменту відсутні правові підстави для підготовки відповідного проекту рішення міської ради стосовно зазначеної земельної ділянки (а.с.56-58).

Доказом належності відповідачу ОСОБА_2 спірної земельної ділянки є державний акт на право приватної власності на землю серії ДП №0022 від 15 червня 1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 21 травня 1998 року № 893 (а.с.58).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством закріплено автоматичний перехід правового режиму земельної ділянки за будівлею, спорудою чи житловим будинком (окрім багатоквартирного). За загальним правилом земля слідує за нерухомим майном, а тому додатково встановлювати чи визнавати факт переходу права власності на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування житлового будинку, не є правильним, оскільки такий перехід відбувається в силу прямої норми закону, тому підтверджувати такий перехід ще й рішенням суду, не є доцільним. Такий спосіб захисту не буде ефективним. А тому встановити факт переходу права власності на земельну ділянку не є можливим в рамках розгляду даного спору, тому ця позовна вимога задоволенню не підлягає. Дійшов висновку, що фактично виник спір між новим власником земельної ділянки та Дніпровською міською радою, а не колишнім власником земельної ділянки. Проте Дніпровська міська рада не залучена до участі у справі в якості відповідача або співвідповідача. Порядок визнання права власності на земельну ділянку, дещо відмінний від такого ж порядку визнання права власності на нерухоме майно, будівлі, споруди в судовому порядку, оскільки земля є специфічним об`єктом правового регулювання і основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Суд не може підміняти собою відповідні органи державної влади, та визнавати право власності на земельну ділянку без ухвалення відповідного владно-адміністративного рішення в частині перевірки технічної документації та реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі на нового власника. Суд вважав, що в даному випадку спір може мати ознаки публічно-правового, оскільки фактично державними органами в особі Дніпровської міської ради та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не визнається перехід права власності та не погоджується технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі. Вважав вірним способом захисту у спірних правовідносинах є оскарження бездіяльності Дніпровської міської ради та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, якими фактично позивачу відмовлено у погодженні замовленої ним у ФОП ОСОБА_3 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також при необхідності, оспорення рішень, які слугували підставою для виготовлення документації і реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за іншим громадянином із скасуванням реєстрації такого права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову з неналежного способу захисту, в той же час частково не згоден з обґрунтування мотивів суду з яких останній виходив, визначаючи спосіб захисту неналежним, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

У частині першій статті 30 ЗК України 1990 року передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Аналогічна норма міститься і у частині першій статті 120 нині діючого ЗК України.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про право власності на земельну ділянку суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження.

Отже, чинним, на момент відчуження житлового будинку, законодавством було передбачено автоматичний перехід земельної ділянки у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Цим доводиться цілісність земельної ділянки і нерухомості.

При цьому, у разі якщо земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, була відведена та передана у встановленому законом порядку в користування, при відчуженні цього будинку до набувача відповідно переходить й право користування земельної ділянкою, в тому числі й на ту частину, яка зайнята будинком (будівлею або спорудою), та на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Відповідно до статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до статті 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів ОСОБА_4 (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від земельних ділянок, на яких вони розміщені, відбувся за радянських часів з ідеологічних мотивів. Під впливом тодішньої ідеології панувало уявлення, що особи можуть мати право власності на об`єкти нерухомості, але не на земельні ділянки, на яких вони розташовані. Так, Конституцією УРСР 1978 року (частина друга статті 11) було передбачено, що земля є у виключній власності держави.

Внаслідок такого підходу існує значна кількість об`єктів нерухомості, які знаходяться у власності приватних осіб, розташованих на землях державної та комунальної власності, причому земельні ділянки під цими об`єктами можуть бути несформованими. Водночас намір законодавця подолати такий штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від землі не викликає сумніву. Тому в разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка площею 826 м2, що знаходиться у АДРЕСА_2 , та яка була відведена для обслуговування нерухомого майна, розташованого на ній, на час вчинення правочину з купівлі нерухомого майна, не належала на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 .

Рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів №893 про передання у власність земельної ділянки, розташованої у АДРЕСА_2 , було прийнято 21 травня 1998 року, державний акт на право приватної власності на землю серії ДП №0022, яким до відповідача перейшло право власності на земельну ділянку був складений 15 червня 1998 року, тобто вже після переходу до позивача права власності на нерухоме майно, що розташоване на спірній земельній ділянці.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

З аналізу вищенаведеного законодавства вбачається, що державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У разі наявності спору щодо власника земельної ділянки, позивач може подавати позов про визнання недійсними як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Наведене відповідає висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11 (провадження №14-525цс18).

Колегія суддів погоджується з основним доводом апелянта, що згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 30 ЗК України станом на час укладення спірного договору (наразі це стаття 120 ЗК України) та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №713/1817/16-ц), в той же час, колегія суддів зауважує, що визнання за особою права власності на земельну ділянку за наявності чинного державного акту на земельну ділянку та відповідних рішень органів виконавчої влади на іншу особу, який не визнавався недійсним, жодним чином не відновить становище позивача.

Крім того, колегія суддів зауважує, що у разі відсутності права власності на земельну ділянку у особи, що відчужує право власності на нерухоме майно, що на ній розташована, у особи, що придбала нерухомість виникає право на отримання її у власність шляхом оформлення права власності на будинок та присадибну ділянку, на якій він розташований, а не безпосередньо право власності на неї.

Згідно із частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статті 16 ЦК України.

Так, відповідно способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз.2 п.10 ч.2 ст.16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Колегія суддів зауважує, що ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною відмовою від позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, в той же час вважає безпідставними висновки суду першої інстанції, що фактично спір виник між новим власником земельної ділянки та Дніпровською міською радою, а не колишнім власником земельної ділянки, що свідчить про необхідність залучення Дніпровської міської ради до участі у справі в якості відповідача або співвідповідача, оскільки фактично позивач оспорює право власності відповідача на земельну ділянку, що розташована у АДРЕСА_2 .

В той час як Дніпровська міська рада лише надала відповідь про неможливість розробки проекту рішення про надання землі в приватну власність позивача, зважаючи на те, що остання вже належить відповідачу на праві приватної власності.

Висновки суду першої інстанції, що спір має ознаки публічно-правового характеру, колегія суддів також вважає безпідставними з наведених вище мотивів.

Посилання суду першої інстанції, що належним способом є оскарження бездіяльності Дніпровської міської ради та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, якими фактично позивачу відмовлено у погодженні замовленої ним у ФОП ОСОБА_3 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також при необхідності, оспорення рішень, які слугували підставою для виготовлення документації і реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за іншим громадянином із скасуванням реєстрації такого права, є необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Враховуючи, що висновок суду про неправильність обраного судового захисту позивачем є правильним, в той же час мотиви, з яких суд першої інстанції виходив, є необґрунтовуваними, а тому колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції має бути змінена, із викладенням мотивувальної частини судового рішення в редакції цієї постанови.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та зміни рішення суду першої інстанції в його мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2022 року змінити в його мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 січня 2023 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.