Справа № 308/8538/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Дегтяренко К.С.,

за участі секретаря судових засідань Чейпеш В.В.,

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_4 адвоката Кучеренко Валентина Олександровича до ОСОБА_2 та Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

встановив:

06 липня 2021 року представник позивача ОСОБА_4 адвокат Кучеренко В.О. звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 та ПАТ «Страхова група «ТАС» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я в наслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

Позовні вимоги мотивує тим, що 20 травня 2015 року приблизно о 14 годині 20 хвилин водій автомобіля «Шкода Октавія» д/н НОМЕР_1 під кепуванням ОСОБА_2 , рухаючись по вул. Капушанській в м. Ужгороді, допустив наїзд на позивача, який рухався на велосипеді у попутному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав тілесні ушкодження.

За наслідками дорожньо-транспортної пригоди заведено кримінальне провадження №0001816 за ч.1 ст.286 КК України, в якому позивач є потерпілим.

Досудове розслідування проводить слідчий СВ Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області, що підтверджується витягом єдиного реєстру досудових розслідувань, схемою до протоколу проведення слідчого експеримента, висновком судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 5744, висновком судово-медичного експерта №534 які додаються. Внаслідок дорожньо- транспортної пригоди позивач отримав тілесні ушкодження та перебував на стаціонарному лікуванні з 20 по 29.05.2015 року. В подальшому у зв`язку з травмою тривалий час рухався на милицях та перебував на амбулаторному лікуванні, продовжує реабілітацію, що підтверджується випискою з медичної карти та висновком судово-медичного експерта.

На момент спричинення ушкодження здоров`я позивач не працював. Після ДТП і по даний час позивач постійно знаходиться на амбулаторному лікуванні. Його лікування та реабілітація потребуватимуть значного часу та коштів, а тому така втрата загальної працездатності повинна бути відшкодована відповідачем в повному обсязі.

Позивач вважає, що загальний розмір завданої позивачу матеріальної шкоди, з врахуванням понесених збитків, витрат на лікування та шкоди, завданої ушкодженням здоров`я та втратою працездатності, становить 218845,23 грн.

Також, внаслідок заподіяних тілесних ушкоджень, позивач переніс значні моральні та фізичні страждання, що виразились в значних болях як під час заподіяння тілесних ушкоджень, так і в подальшому, при лікуванні та реабілітації. На даний час у нього також постійно з`являються болі, як наслідок перенесених травм.

Відповідачем ОСОБА_2 , який спричинив шкоду ушкодженням здоров`я позивачу внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки не вчинено жодних дій по хоча б частковій компенсації останньому завданих страждань чи відшкодування матеріальних витрат, тому позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в сумі 150000.00 грн., вважаючи таку грошову компенсацію моральної шкоди розумною і достатньою для відновлення життєдіяльності і справедливості.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ОСОБА_2 була застрахована, що підтверджено договором страхування, поліс №АІ/014547 укладеного з ПРАТ «Страхова група «ТАС» строком на один рік з 06.06.2014по 05.06.2015 рік.

29 листопада 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, вважає такі необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що визнає факт ДТП, проте винуватцем такого вважає позивача, вина ОСОБА_2 не доведена, досудове розслідування триває. Також вказує, що позивач зловживає своїми правами, після ознайомлення з матеріалами досудового розслідування змінював покази, які суперечать один одному та такі не є стабільними, а саме на підставі змінених показів була проведена експертиза 2017 року, а доводи позивача щодо розміру стягнення матеріальної шкоди в розмірі 218845 грн. 23 коп. та моральної шкоди в розмірі 150000 грн. 00 коп. не є належним чином обґрунтованими.

17 грудня 2021 року представник відповідача ПАТ «Страхова група «ТАС»» подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позивач пропустив трирічний термін на звернення із заявою про страхове відшкодування та немає права на утримання такого. З будь якими заявами, щодо виплати страхового відшкодування ОСОБА_4 до них не звертався. Також, позивач просить стягнути солідарно з ПАТ «СГ «ТАС»» та відповідача ОСОБА_2 суму заподіяної шкоди, що жодним договором не передбачено. Разом з тим згідно укладеного з ОСОБА_2 договору страхування 06.06.2014 року ПАТ «СГ «ТАС»» взяло на себе зобов`язання в разі страхового випадку здійснює виплату страхового відшкодування в межах страхової суми за шкоду заподіяну життю, що становить 100000 грн. 00 коп. та є максимально на одного потерпілого. Витрати на лікування в сумі 2845,23 є безпідставними та необґрунтованими, оскільки документально не підтверджені медичним закладом так, як і документи, які підтверджують втрату працездатності. Також зазначає, що згідно чинного законодавства страховик відшкодовує моральну шкоду в розмірі 5% страхової виплати за шкоду заподіяну здоров`ю, отже вимога про стягнення 150000 моральної шкоди є безпідставною та необґрунтованою.

20 грудня 2021 року представник позивача ОСОБА_4 адвокат Кучеренко В.О. подав відповідь на відзив ОСОБА_2 в якому зазначив, що такий є безпідставним, факт необережності з боку позивача в результаті якого виникло ДТП вважає недоведеним. Також додав виписку з медичної карти стаціонарного хворого.

20 грудня 2021 року представник позивача ОСОБА_4 адвокат Кучеренко В.О. подав відповідь на відзив ПАТ «СГ «ТАС»» зазначив, що з твердженнями викладеними у відзиві не погоджується, строк звернення вважає не пропущеним, оскільки в наслідок ДТП мало місце шкода завдана здоров`ю та на сьогодні триває досудове розслідування в якому позивач є потерпілим. А моральна шкода зобов`язана бути сплачена потерпілому різницею між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.

29 жовтня 2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в справі.

13 травня 2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

18 січня 2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за клопотанням сторін витребувано матеріали кримінального провадження № 01861 від 10.06.2015 року.

У судовому засіданні 01.03.2023 року сторони надали наступні пояснення:

-позивач ОСОБА_4 не з`явився, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить такі задовольнити. Розгляд проводити за участі його представника;

-представник позивача адвокат Кучеренко В.О. в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

-відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні відносно позову заперечив повністю, просив у його задоволенні відмовити. Зазначив, що підтримує поданий відзив. Додатково просив суд акцентувати увагу на тому, що його вина у вчиненні ДТП не встановлена, більше того в матеріалах кримінального провадження наявні висновки експертів, які чітко вказують на наявність в діях саме позивача порушень вимог ПДР України, при цьому звертає увагу, що вказані експертизи були проведені одразу після події, разом з тим наявний в матеріалах справи висновок експерта 2017 року, який вступає в розбіжність з попередніми висновками, був складений на підставі лише показів позивача, які були ним змінені, після того як він якості потерпілого отримав можливість ознайомитись з матеріалами кримінального провадження. Вважає, що в його діях відсутня будь яка вина, а відшкодування ним шкоди, як власником джерела підвищеної небезпеки, можливе, якщо він не доведе обставин непереборної сили або відсутність у нього протиправних дій, будь які протиправні дії, які б він вчинив під час цього ДТП ніким не встановлено. Крім того ще раз вказав, що суму шкоди які просить стягнути позивач нічим не підтверджені;

-представник відповідача - адвокат Григорук Ю.С. підтримав поданий відзив, та пояснення надані відповідачем;

-представник відповідача ПАТ «СГ «ТАС»» Кудрявський С. в судове засідання не з`явився, 24.06.2022 року подав клопотання у якому просив відкласти розгляд справи до завершення військового стану, з метою збереження життя та здоров`я учасників судового процесу.

Заслухавши думку учасників, враховуючи належне повідомлення відповідача - ПАТ «СГ`ТАС»», поданий ними відзив на позовну заяву, де висловлена позиція щодо суті спору, враховуючи розумні строки розгляду справи, та той факт, що справа вже тривалий час перебуває на розгляді, суд не знайшов у клопотанні відповідача - ПАТ «СГ`ТАС»», достатніх аргументів для відкладення розгляду справи тим більше такого тривалого, та прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника ПАТ «СГ`ТАС»».

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи:

20 травня 2015 року приблизно о 14 годині 20 хвилин відбулась дорожньо-транспортна пригода між водієм автомобіля «Шкода Октавія» д/н НОМЕР_1 та по велосипедистом ОСОБА_4 , по вул. Капушанській в м. Ужгороді.

Власником транспортного засобу «Шкода Октавія» д.н.з. НОМЕР_1 є відповідач у справі ОСОБА_2 .

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Шкода Октавія» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «СГ`ТАС»», про що свідчить Поліс № АІ/0124547 від 06.06.2014 року.

Як зазначив представник ПАТ «СГ`ТАС»», і підтверджено представником позивачем, позивач ОСОБА_4 із заявою на виплату страхового відшкодування до AT «СГ «ТАС» (приватне) не зверталася.

В наслідок ДТП позивач ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, що стверджується висновком експерта № 534 від 10.06.2015 року, відповідно до якого завдані позивачу тілесні ушкодження відносяться до середнього ступеню тяжкості.

Згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 5259/463, ОСОБА_4 перебував на лікуванні в Ужгородській центральній клінічній лікарні протягом 9 днів, після чого був виписаний із відповідними рекомендаціями.

За наслідками дорожньо-транспортної пригоди порушено кримінальне провадження № 0001816 за ч.1 ст.286 КК України, в якому позивач є потерпілим. Станом на день ухвалення вказаного рішення, досудове розслідування у кримінальному провадженні не завершено.

За кермом вказаного транспортного засобу в момент виникнення ДТП перебував відповідач ОСОБА_2 , що встановлено з пояснень сторін наданих у судовому засіданні та підтверджується матеріалами кримінального провадження.

В межах вищевказаного кримінального провадження було призначено та проведено коло експертиз, які наявні, як в матеріалах кримінального провадження, так і долучені сторонами до матеріалів цивільної справи.

Зокрема:

1.висновок судової транспортно - трасологічної експертизи № 5744 від 03.02.2017 року. Згідно вказаного висновку, п.6 при заданих вихідних даних водій ОСОБА_2 мав технічну можливість уникнути наїзду на велосипедиста ОСОБА_4 шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. п.7 Висновку, враховуючи результати усіх проведених вище досліджень, дана експертиза має підстави зробити висновки про те, що при заданих вихідних даних причиною даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є наступні обставини: 1) невідповідність дій водія ОСОБА_2 при виконанні небезпеки для руху вимогам п.п. 1.5;1.10 (в частині визначення понять «небезпека для руху»;12.3. ПДР і ці невідповідності з технічної точки зору, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з фактом даної ДТП; 2) невідповідність дій велосипедиста ОСОБА_4 , як учасника дорожнього руху вимогам п.п. 1.5, 1.10 ( в частині визначення понять «велосипед», «водій», «небезпека для руху», «дати дорогу», «дорожня обстановка», «учасник дорожнього руху» ); 2.3(д); 9.4; 10.1; 10.4; 11.2 Правил дорожнього руху і ці невідповідності, з технічної точки зору, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з фактом даної ДТП;

2. висновок інженерно-технічного дослідження механізму зіткнення № 262 від 16.07. 2015 року. Згідно вказаного висновку, п.4 Висновку, в склавшійся дорожньо-транспортній ситуації , при заданих вихідних даних, водій автомобіля марки « Шкода-Октавия » д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_2 , при виникненні небезпеки для руху з відстані 5... 10 м. та при вибраній ним швидкості руху 40...50 км/год не мав технічної можливості зупинити свій транспортний засіб до місця зіткнення з велосипедом під керуванням водія ОСОБА_4 п. 5 Висновку, умовою виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору,стали дії водія велосипеда ОСОБА_4 , який виконуючи маневр велосипеда ліворуч,не надав дорогу водію автомобіля марки «Шкода-Октавия» д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_2 який рухався прямо.;

3. висновок судово-технічної експертизи за матеріалами кримінального провадження № 0001861 від 02.12.2015 року. Згідно вказаного висновку, п.5 з технічної точки зору причиною виникнення даної ДТП стали обставини пов`язані з тим, що велосипедист ОСОБА_4 здійснюючи маневр ліворуч, виїхав на смугу руху автомобіля марки « Шкода-Октавия » д.н. НОМЕР_1 на такій відстані від останнього, на якій його водій ОСОБА_2 вже був позбавлений технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування в момент виникнення йому небезпеки для руху.

Позиція суду та оцінка доводів учасників справи:

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України).

За приписами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Факт завдання шкоди здоров`ю/майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала.

Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за заподіяння позадоговірної шкоди встановлено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Позадоговірна (деліктна) відповідальність, яка є видом цивільно-правової відповідальності, настає при існуванні складу правопорушення, що включає такі елементи, як: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

Разом з тим, частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України), відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК України, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч).

Таким чином, особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим мають однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція завдавача шкоди.

Отже, для відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, достатньо лише трьох підстав: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

Дані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, що наведена у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц (провадження № 61-14226св21).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тлумачення частини другої статті 1187 ЦК України свідчить про те, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб , а згідно частини 2 цієї ж норми шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з частиною 2 статті 1187 та частиною 2 статті 1168 Цивільного кодексу України, особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, угода підряду, оренди і т. п.) володіє транспортним засобом чи механізмом, який створює підвищену небезпеку при зберіганні, використанні або утриманні, незалежно від вини такої особи, відшкодовує моральні збитки через смерть фізичної особи її найближчим родичам - чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також тим, хто проживав з нею однією родиною.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Як встановлено судом володільцем джерела підвищеної небезпеки, автомобіля є відповідач ОСОБА_2 «Шкода Октавія» д.н.з. НОМЕР_1 , який на момент виникнення вказаної ДТП перебував за кермом вказаного транспортного засобу.

Як встановлено судом з матеріалів кримінального провадження, наявні два експертні висновки, які вказують на те, що саме в діях позивача (потерпілого) наявні порушення вимог ПДР України, які знаходяться в причинному зв`язку з настанням вказаної ДТП, а у відповідача були відсутні можливості уникнути вказаної ДТП, наявний в матеріалах кримінального провадження і висновок, який вказує, що і у діях позивача наявні порушення вимог ПДР України.

Судом було встановлено, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, ще триває.

При цьому, суд погоджується, з відповідачем, що на даний час в його діях під час ДТП не встановлено протиправності, наявні на даний час матеріали кримінального провадження не дають можливості дійти однозначного висновку, щодо винуватця дорожньо-транспортної пригоди.

Отже заподіяна позивачу матеріальні та моральна шкода внаслідок отриманих тілесних ушкоджень підлягає відшкодуванню відповідачем, як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки останній у судовому засіданні не довів що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Будь належних і допустимих доказів на підтвердження умислу потерпілого на настання у нього тілесних ушкоджень внаслідок ДТП чи непереборної сили, що спричинили ДТП, що звільняло б його від відповідальності за заподіяння моральної шкоди, відповідач суду не надав.

До посилань відповідача, на поведінку позивача вже після ДТП, а саме, що він активно приймав участь у слідчих діях одразу після виписки з лікарні (через дев`ять днів після ДТП), зміна показів, після ознайомлення з матеріалами експертиз, на підставі яких були сформульовані питання для експертів у постанові про призначення судової транспортно - трасологічної експертизи у 2017 році, майже через два роки після ДТП, подання скарг на працівників поліції і т.і., суд ставиться критично, оскільки такі, на думку суду не вказують на умисел потерпілого під час самого ДТП, зокрема у створенні такої та в отриманні внаслідок її створення тілесних ушкоджень.

Водночас, суд зауважує, що правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка відповідає за шкоду, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Вказаною статтею також встановлено, що страхове відшкодування страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

За змістом пункту 1.4. частини 1 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Отже, за змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 2231, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Пунктом 36.4 статті 36 Закону № 1961-IV передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Відповідно до висновків про правильне застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

За вказаних обставин, враховуючи, що на момент дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Шкода Октавія» д.н.з. НОМЕР_1 був забезпечений полісом ПАТ «СГ`ТАС»» № АІ/0124547 від 06.06.2014 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд дійшов висновку, що дорожньо-транспортна пригода, що сталася 20 травня 2015 року, відповідно до статті 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є страховим випадком, внаслідок якого у ПАТ «СГ`ТАС»» настав обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування на користь позивача, як потерпілому.

У пункті 35.1 статті 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбаченихстаттею 41цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

- вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону);

- невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Разом з тим, у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19.

Крім того, у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19, Велика Палата Верховного Суду погодилася з указаними висновками, викладеними в її постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19, та не вбачала підстав для відступлення від них.

З огляду на вищевикладене, суд не має права відмовити у позові про стягнення страхового відшкодування з тих підстав, що потерпілий не звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки жодним законодавчим актом не передбачено обов`язку потерпілого звернутися попередньо до страховика, а незвернення до страховика не позбавляє права позивача звернутися до суду для стягнення страхового відшкодування.

Водночас, позивач вважає, що особами, відповідальними за завдану йому шкоду, є ОСОБА_2 та ПАТ «СГ «ТАС», і просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заподіяні матеріальні та моральні збитки.

Суд зауважує, що відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

За змістом частини 1 статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Законодавство України, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом, не передбачає солідарного обов`язку страховика, страхувальника і завдавача шкоди щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП здоров`ю та/або майну потерпілого.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 569/96/17 та від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/1541/15-ц.

Разом з тим, слід зазначити, що сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо. Правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права. Якщо йдеться про кілька відповідачів за пред`явленими вимогами, відповідні питання вирішуються з урахуванням цієї обставини.

За теоретичним визначенням «відповідач» це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Частинами другою четвертою статті 51 ЦПК України передбачено, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Отже, із аналізу наведених норм ЦПК України вбачається, що саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Виходячи з підстав і предмету позову, наявності кількох відповідачів, предметом доказування є передусім факти, які повинні підтверджувати доводи позивача про те, що конкретні винні дії, вчинені кожним з відповідачів у певний час у відповідному місці та за відповідних обставин потягли порушення його прав. При цьому, позивачем мають бути зазначені конкретні дії відповідачів, а також має бути встановлено, чи порушують такі конкретні дії права позивача, враховуючи індивідуальність вини особи, яка порушила право, та чи є дії кожного з відповідачів винними, а питання про їх відповідальність має вирішуватися з урахуванням встановленого.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 303/3567/16-ц (провадження № 61-23390 св 18).

ОСОБА_4 пред`явив і підтримував позов до трьох відповідачів. Поряд із цим, позивач не навів у заяві фактів і обставин, які б конкретно вказували на порушення його прав чи законних інтересів кожним із них.

Будучи обізнаним із обставинами, що мають істотне значення в справі, позивач не змінював відповідним чином свого позову.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди в сумі 218845,23, суд зазначає наступне.

Статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

За змістом частини 1 статті 24 Закону № 1961-IV у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Такими підтверджуючими документами є: виписка з історії хвороби, виписка з медичної амбулаторної картки, копії листів медичних призначень та документи, що підтверджують придбання лікарських засобів (фіскальні та товарні чеки).

Відповідно до п. 24.2. статті 24 Закону № 1961-IV мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів.

Згідно з п. 24.3. статті 24 Закону № 1961-IV якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.

Позивачем представлено чеки на суму 2845, 23 грн. понесених ним на діагностику та лікування.

На підтвердження своїх слів надає копію виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 5259/463, ОСОБА_4 , з якої вбачається, що останній перебував на лікуванні в Ужгородській центральній клінічній лікарні протягом 9 днів, після чого був виписаний із відповідними рекомендаціями, а саме ходьба на милиця, щадне ЛФК, рентген контроль через два місяці, терафлекс, Хондропротектори.

Разом з тим, у порушення вимог частини 1 статті 24 Закону № 1961-IV, позивачем не надано суду жодних належних документів, що підтверджують заявлені витрати.

Вищевказана картка стаціонарного хворого не містить періоду протягом якого позивач мав приймати, єдині зазначені в кратці стаціонарного хворого препарати, а саме Терафлекс та хондопротектори, при цьому суд звертає увагу, що останні це група препаратів, який саме з них приймав позивач, суду не відомо, таких доказів позивач не надав, представлених позивачем чеках відсутні такі назви, чеки датовані 2016-2017 роками, частина з них є взагалі чеками від розрахунку банківською карткою, і які не містять інформації, що було придбано, наявний чек про благодійний внесок, який взагалі не має жодного відношення до лікування, а також чек на іноземній мові.

Слід зауважити, що згідно з частинами першою, другою четвертою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведеного, суд констатує, що витрати позивача на лікування та відновлення стану здоров`я, не підтверджені документально, а тому не підлягають відшкодуванню AT «СГ «ТАС» (приватне).

Що ж до стягнення мінімального розміру страхового відшкодування (регламентної виплати) на підставі положень п. 24.2. статті 24 Закону № 1961-IV, то відповідної вимоги позивачем заявлено не було.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Так, пунктом 1 частини 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша ст. 1168 ЦК України).

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Окремо суд акцентує увагу на тому, що розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Статтею 26-1 Закону № 1961-IV закріплено, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що судом відмовлено у стягненні з ПAT «СГ «ТАС» витрат позивача на лікування у зв`язку з недоведеністю, моральна шкода також не підлягає стягненню з ПAT «СГ «ТАС» на користь позивача.

Щодо посилання відповідача ПAT «СГ «ТАС» на необхідність відмови у позові у зв`язку із спливом строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Зазначені загальні правові висновки щодо порядку застосування позовної давності є усталеними у судовій практиці та у позиціях Верховного Суду.

З врахуванням того, що суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог до ПAT «СГ «ТАС» слід відмовити, вважає за безпідставне розглядати вказане клопотання представника відповідача.

Між тим, як уже наголошувалося судом, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Враховуючи всі зібрані та оцінені у справі докази, суд вважає, що позивач поніс моральні страждання у зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Представник, позивача у судовому засіданні пояснив, та вказане вбачається із позовної заяви, що після отриманої травми та лікування у нього погіршився звичайний життєвий уклад, він довгий час відчував значні болі, змушений був прибігти до тривалого лікування та реабілітації, тому вважає, 150 000 гривень достатньою компенсацією для відновлення життєдіяльності та справедливості.

Разом з тим суд враховує, що тривалість лікування та реабілітації позивачем жодним чином не підтверджена, щодо справедливості на яку вказує позивач, суд до цього ставиться критично, оскільки, як вже зазначалось протиправності дій відповідача не встановлено і останній несе відповідальність без вини, крім того вивчені матеріали кримінального провадження вказують на наявність дій які не відповідали вимогам ПДР України і в діях позивача, однак приймає до уваги, що сам факт виникнення ДТП, подальше пов`язане з цим лікування, необхідність приймати участь у слідчих діях, порушили звичайний життєвий уклад та ритм життя та позивача та завдали йому відповідних моральних страждань.

Враховуючи вказане, а також засади розумності та справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 10 000 грн. є достатньою сатисфакцією для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

Розподіл судових витрат між сторонами:

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача ОСОБА_5 на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 1073 грн. 00 коп.

При цьому суд зазначає, що судовий збір не може бути меншим встановленої законом мінімальної ставки, і це положення розповсюджується на всіх платників, у тому числі на тих, з кого присуджується сплата судового збору за правилом ст. 141 ЦПК України.

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН - НОМЕР_2 ) в користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН- НОМЕР_3 ) 10 000 (десят тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН - НОМЕР_2 ) в користь держави 1073( одну тисячу сімдесят три ) гривні 60 копійок.

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме до Закарпатського апеляційного суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН- НОМЕР_3 ), що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН - НОМЕР_2 ), що проживає: за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» (ЄДРПОУ - 30115243), що знаходиться: за адресою: 03062, м. Київ, пр. Перемоги, 65;

Повний текст рішення складено 23.03.2023 року .

Суддя К.С. Дегтяренко