Справа № 443/1053/23 Головуючий у 1 інстанції: Равлінко Р.Г.
Провадження № 22-ц/811/2575/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 28 серпня 2023 року в складі судді Равлінка Р.Г. в справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу,-

встановив:

У червні 2023 року позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу, просив стягнути з відповідача страхове відшкодування за завдані збитки в порядку регресу у розмірі 6 837,28 грн., судовий збір в сумі 858,88,грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4 000,00 грн.

Вимоги обґрунтовані тим, що 14.09.2019 між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_2 укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується Полісом № АО/2063992.

26.01.2020 приблизно о 03 год 30 хв в с. Великі Глібовичі по вул. Шевченка, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ореl», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Audi А6», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок якої транспортному засобу «Audi A6», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 » завдано механічних пошкоджень, а власнику вказаного автомобіля - матеріального збитку.

Відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 15.06.2020 по справі №449/79/20, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ст. 122-4 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

На підставі страхового акту № ОЦ/024/004/20/0036 від 21.07.2020 ПрАТ «УПСК» виплачено страхове відшкодування у розмірі 6 837,28 грн., що підтверджується платіжним дорученням №11949 від 21.07.2020.

З метою досудового врегулювання спору відповідачеві направлено вимогу на відшкодування збитків в порядку регресу в добровільному порядку.

03.03.2023 між ПрАТ «УПСК» та ФОП ОСОБА_1 укладено договір № 03/03/2023 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого новий кредитор отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку № 14 до Договору, у тому числі і страхове відшкодування за Полісом № АО/2063992 від 14.09.2019. У добровільному порядку ОСОБА_2 суму завданих збитків не відшкодував, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із цим позовом та просить такий задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 28 серпня 2023 року у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про страхове відшкодування збитків в порядку регресу відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ФОП ОСОБА_1 , з рішенням не погоджується вважає, що таке було ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Покликається на те, що підставою для звернення позивача з даною вимогою було те, що ПрАТ «УПСК» набуло право регресної вимоги, при цьому таке відступлено позивачу на підставі договору № 03/03/2023 про відступлення права вимоги від 03.03.2023.

Звертає увагу, що кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Випадки, коли не допускається заміна зобов`язання передбачені ст. 515 ЦК України.

Цитуючи положення ЦК Укарїни, зазначає, що за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бути будь яка фізична або юридична особа.

Таким чином, для укладення договорів про відступлення права вимоги новий кредитор не повинен мати спеціальний статус, зокрема, отримувати ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Покликається на принцип свободи в укладенні договору та презумпцію правомірності такого.

При цьому, предметом даного спору є стягнення шкоди в порядку регресу, а не визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 03/03/2023 від 03.03.2023.

Стверджує, що суд вийшов за межі позовних вимог та фактично постановив, що договір про відступлення права вимоги № 03/03/2023 від 03.03.2023 є недійсним.

Також, передчасним є висновок суду про те, що спірні правовідносини є правовідносинами у сфері здійснення страхової діяльності й виникли на підставі договору страхування.

При цьому, позивачем заявлено саме регресний позов, а регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов`язань повинні вирішуватися у загальному порядку відшкодування збитків.

Таким чином, саме по собі спірне регрес не зобов`язання є по суті новим зобов`язанням та не пов`язане з правовідносинами за договором страхування.

Просить скасувати рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 28 серпня 2023 року та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги, Судові витрати покласти на відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про відшкодування шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що фізична особа, у будь якому статусі, не наділена правом мати статус страховика та надавати страхові послуги, оскільки такі надаються лише юридичними особами, які спеціально створені для здійснення страхової діяльності та одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності, зокрема, відповідно до пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП.

При цьому, з укладенням договору про відступлення права вимоги за договором, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, який є юридичною особою, спеціально створеною для здійснення страхової діяльності та такою, що одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності, між приватним акціонерним товариством «Українсько пожежно-страхова крмпанія» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , який в силу закону не є страховиком і не може надавати страхові послуги згідно з наведеними нормами права.

Враховуючи наведене суд констатував, що відступлення права вимоги за договором страхування на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 979 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі договору страхування, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, страховик- юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

При вирішенні справи суд врахував позицію висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в кредитних правовідносинах щодо кредитодавця, яким може бути банк або інша фінансова установа, до яких в силу закону не відноситься фізична особа (справа № 909/968/16).

Вимоги, яким повинні відповідати страховики, порядок ліцензування їх діяльності та здійснення державного нагляду за страховою діяльністю встановлюються Законом України «Про страхування».

Таким чином, ФОП ОСОБА_1 не є юридичною особою яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на страхові послуги (страхова організація) і не може мати статус страховика, тому не має права вимоги в порядку регресу за виконаним страховим зобов`язанням.

Враховуючи наведене, ФОП ОСОБА_1 , не доведено належним чином підстави позову, а саме, наявність законних підстав для переходу права регресної вимоги від страхової компанії до позивача

Також суд навів положення закону щодо суброгації та правові позиції касаційної інстанції про заміну кредитора у деліктному зобов`язанні.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Судом встановлено, що 26.01.2020 о 03 год 30 хв в с. Великі Глібовичі по вул. Шевченка, мала місце ДТП за участю автомобіля «Ореl», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Audi А6», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

Учасники ДТП здійснювали керування транспортними засобами на правовій підставі, як це вимагають ПДР (п.п. 2.1, 2.2).

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «Audi A6» завдано механічних пошкоджень, а власнику вказаного автомобіля - матеріального збитку.

Постановою судді Перемишлянського районного суду Львівської області від 03.03.2020 по справі № 449/79/20 провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та ст. 122-4 КУпАП ОСОБА_2 , закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а.с. 13-14).

Постановою Львівського апеляційного суду від 15.06.2020 постанову судді Перемишлянського районного суду Львівської області від 03.03.2020 про закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124, ст. 122-4 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення скасовано.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 124, ст. 122-4 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

При цьому, зі змісту постанови вбачається, що в діях водія автомобіля Opel Astra, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 наявний склад адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ст. 122-4 КУпАП (а.с. 15-17).

Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 26.01.2020, а також вина у такій, визначені судовим рішення, яке набрало законної сили, відтак у силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у ході розгляду даної цивільної справи.

При цьому, з врахуванням зазначеного ОСОБА_3 , як потерпіла особа має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої пошкодженням майна.

Будь які протилежні докази з цього приводу є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченихст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі №910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № 686/4557/18.

Таким чином, колегія суддів виходить з того, що спір між сторонами виник з деліктних зобов`язань про відшкодування шкоди, які регулюються нормами глави 82 Цивільного кодексу України, а також Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004.

Так, відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № AO2063992 у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» застраховано транспортний засіб марки Opel Astra, д.н.з. НОМЕР_3 (а.с. 12).

Згідно заяви про виплату страхового відшкодування ОСОБА_3 , власник пошкодженого транспортного засобу марки «Audi A6» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , звернувся до ПрАТ «УПСК» в якій просив відшкодувати заподіяну шкоду (а.с. 18).

Згідно акту огляду транспортного засобу марки «Audi A6» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під час огляду транспортного засобу виявлено пошкодження транспортного засобу (а.с. 19).

На підставі страхового акту № ОЦ/024/004/20/0036 від 21.07.2020 ПрАТ «УПСК» виплачено страхове відшкодування за пошкоджений транспортний засіб марки «Audi A6» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 в розмірі 6 837,28 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 11949 від 21.07.2020 (а.с. 25, 26).

Враховуючи наведене, страховик ПрАТ «УПСК» отримало право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 6 837,28 грн.

З метою досудового врегулювання спору, відповідачеві ОСОБА_2 направлено вимогу страховиком ПрАТ «УПСК» про відшкодування збитків в порядку регресу (а.с. 27).

При цьому, така вимога залишилися без виконання, докази протилежного у матеріалах спарив відсутні.

В свою чергу, 03.03.2023 між ПрАТ «УПСК» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 укладено договір цесії № 03/03/2023 про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПрАТ «УПСК» відступає, а ФОП ОСОБА_1 набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення прав вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені договором (а.с. 6).

Інформація про договір страхування ОЦ/024/004/20/0036 від 21.07.2020 міститься в додатку №1 до Договору №03/03/2023 про відступлення права вимоги від 03.03.2023 (а.с. 9-11).

З копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 455307 вбачається, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем з видом економічної діяльності «69.10 Діяльність у сфері права» (а.с. 5).

Звертаючись до суду позивач ФОП ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що набув прав вимоги щодо відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору за договором страхування.

Колегія суддів виходить з того, що питання розміру завданої шкоди чи права первісного кредитора ПрАТ «УПСК» не заперечувалося будь ким із учасників справи.

Так, відповідно до ст. 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду , якщо він, зокрема, керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та/або не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Страховики - це страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування" (ст.1 Закону).

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного вище закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 23.09.2020, справа № 199/1100/19.

Регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Таким чином, з врахуванням принципу диспозитивності, виключною правовою проблемою у даних правовідносинах є встановлення наявності чи відсутності підстав для покладення на відповідача, як винну особу обов`язку сплатити позивачу, частину страхового відшкодування у порядку регресу, як особі, яка набула права вимоги.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

Колегія суддів виходить з того, що договір відступлення права вимоги, який фігурує у справі, передбачає перехід права вимоги за регресними зобов`язаннями, а не суброгації, відтак обмежуються виключно правом стягнення коштів, які були оплачені замість завдавача шкоди.

Таким чином, будь яка констатація у даному спорі обставин пов`язаних із суброгацією є безпідставною.

Однією з основних відмінностей в таких правовідносинах є те, що при відшкодуванні особою шкоди, завданої іншою особою, первісне деліктне зобов`язання (в тому числі і забезпечене відносинами страхування) припиняється, та виникає нове регресне.

У новому правовідношенні немає жодних складових правовідносин страхування. Це призводить до того, що право регресної вимоги може переходити не тільки до страхової компанії, а й будь якої іншої особи, яка оплатила кошти за винну особу.

Відповідні правові висновки прямо кореспондуютьться з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 21 вересня 2019 року у справі №521/10891/15.

Зокрема, Верховний Суд у вказаній постанові прямо зазначив, що при регресі основне деліктне зобов`язання припиняється та виникає нове регресне зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право окремої вимоги до такої винної особи.

Іншими словами, доводи про те, що позивач ФОП ОСОБА_1 не може бути кредитором у спірних правовідносинах, оскільки не є страховиком, є безпідставними, з огляду на те, що згідно договорів відступлення права вимоги до нових кредиторів переходять власне відповідні вимоги по відношенню до боржників, а не статус чи вид діяльності попереднього кредитора.

Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє позицію позивача, який набув право вимоги щодо страхової виплати, виплаченої ПрАТ «УПСК», яке є страховиком потерпілої особи та виконало свої зобов`язання за договором обов`язкового страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.

Окремо колегія судді взвертає увагу на те, що у статті 517 Цивільного кодексу України не визначений виключний перелік документів, які засвідчують права, що передаються, тому залежно від особливостей конкретних правовідносин таким документом може бути і сам договір, який підтверджує факт виникнення та існування первісних зобов`язальних відносин.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Поряд з цим, судом не встановлено обставин, за яких правомірність правочину про відступлення права вимоги, на підставі якого відбувся перехід права вимоги від ПрАТ «УПСК» до ФОП ОСОБА_1 , у передбаченому законом порядку спростована на підставі судового рішення.

Більше того, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Таким чином, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ПрАТ «УПСК» відступило ФОП ОСОБА_1 право вимоги, а до останнього, як нового кредитора, перейшло право вимоги до відповідача щодо відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором № АО/2063992 від 14.09.2019 у сумі 6 837,28 грн.

Відповідно до п. 4. ч. 1, п. 2. ч. 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, оскаржуване рішення необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ФОП ОСОБА_1 задовольнити.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про підставність позовних вимог, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн., на підтвердження чого подав копії довіреності на адвоката Самойленка П.М., свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, посвідчення адвоката, договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019, додаткову угоду №0036 від 13.03.2023 до договору, Акту здачі-приймання робіт та копії квитанції про оплату таких (а.с. 4, 28, 29).

Зокрема, як вбачається із додаткової угоди №0036 від 13.03.2023 та Акту здачі-приймання робіт вартість наданих послуг різниться, а саме в Акті є меншою та становить 3300,00 грн.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до положень вказаної вище статті, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду, справа № 910/12876/19, касаційний суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або ) значенню справи.

Іншими словами, колегія суддів виходить з того, що процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, таким чином фіксованість гонорару у договорі не безумовним обов`язком суду стягнути такий, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Будь яких заперечень з приводу заявленого стороною відповідача розміру витрат на правову допомогу від відповідача не надходило.

Поряд з цим, враховуючи складність справи, ціну позову, її важливість для сторін, тривалість та порядок розгляду такої, надану представником допомогу, реальність та необхідність такої допомоги, колегія суддів вважає, що вартість такої допомоги у грошовому еквіваленті, повинна становити 2000,00 грн.

У цьому контексті колегія суддів враховує те, що вартість послуг адвоката є неспівмірним із ціною позову.

Також представником диференційовано (розділено) послуги, які надавалися, а саме лише подання позову вартує 1000,00 грн, при цьому, усі послуги (аналіз, консультація, складання процесуальних документів, участь у засіданнях, моніторинг судової практики) охоплюються поняттям представництва та здійснюються будь яким адвокатом у межах наданих йому повноважень та визначених законом прав.

Іншими словами, категорія справи та обізнаність представника у такій, а також судовій практиці з цього приводу, що презюмується, дає підстави для висновку про те, що визначений адвокатом розмір витрат на правову допомогу у сумі 3300,00 грн є необгрнутовано завищеним хоча б з погляду зазначених вище обставин.

Таким чином, з ОСОБА_2 необхідно стягнутина користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 2000,00 грн. витрат на правову допомогу необхідну при розгляді даної справи.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 4 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 28 серпня 2023 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 страхове відшкодування за завдані збитки в порядку регресу у розмірі 6837 (шість тисяч вісімсот тридцять сім) гривень 28 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір сплачений за подання позову у розмірі 858,88 грн. та 1288,32 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 2147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок витрат на правову допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 грудня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк