ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7657/23 Справа № 932/3740/22 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В.І. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Хоменка Андрія Семеновича на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що в провадженні Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебували та перебувають п`ять кримінальних проваджень, які були відкриті на підставі заяви позивача та одне на підставі звернення її сина, який помер. Два з них були закриті слідчим, решта триває надмірно тривалий час. Внаслідок навмисного затягування органами досудового розслідування кримінальних проваджень позивачка зазнає моральних страждань, які полягають у відчутті стурбованості, оскільки не притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності викликає у неї відчуття незахищеності та безкарності до осіб, які вчинили злочин, погіршення стану здоров`я, головними болями, відчуттям не довіри до правоохоронної системи та неможливості продовжувати активне громадське життя.

Враховуючи викладене, позивачка просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 6 000 000 грн..

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано жодного судового документу, яким би було визнано протиправність дій Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди жодним належним чином не підтверджено та не обґрунтовано.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Хоменко А.С. посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачка є інвалідом 1 групи. Вона неодноразово зверталась до поліції м. Новомосковська з різними заявами про вчинення злочинів, однак за деякими із її заяв працівниками правоохоронних органів не вносились відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення скасувати, з огляду на наступне.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Новомосковського РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебували наступні кримінальні провадження відкриті за заявою позивача:

№0000190, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, яке 26.02.2021 закрито в порядку п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Така постанова слідчого наразі не скасована та є чинною.

№50000263 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, яке 05.08.2022 закрито в порядку п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Така постанова слідчого наразі не скасована та є чинною.

№0000035 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, відкрите за заявою сина позивачки ОСОБА_2 . В рамках кримінального провадження проведені ряд слідчих дій, наразі таке провадження триває.

№0002814 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, відкрите за заявою сина позивачки ОСОБА_2 . В рамках кримінального провадження проведені ряд слідчих дій, наразі таке провадження триває.

№0000181, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, яке 13.07.2021 закрито в порядку п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Така постанова слідчого наразі не скасована та є чинною.

В позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що внаслідок навмисного затягування органами досудового розслідування кримінальних проваджень вона зазнає моральної шкоди, яку просить стягнути Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вмиог, виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки, однак не може погодитись з мотивами відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Стаття 56 Конституції України проголошує право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

У ст.1166 ЦК України, визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 1174 ЦК України визначає спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, зокрема, така шкода відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу Україна.

Це підтверджується також положеннями частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, згідно з якою шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади або органу місцевого самоврядування, відшкодовується державою.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 570/2739/16-ц та Верховний Суд у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 520/14/19.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Відповідно до правової позиції, яку Верховний Суд виклав у постанові від 9 листопада 2022 року у справі № 296/4523/19 у резолютивній частині рішення повинно бути зазначено про стягнення коштів на відшкодування шкоди з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача.

В пункті 44 постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної Казначейської Служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

З позовної заяви вбачається, що позивачка в порушення положень статті 1174 ЦК України зазначила відповідачем Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, проте не зазначила Державу Україна в особі її органів, які наділені повноваженнями саме у спірних правовідносинах.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про недоведеність позовних вимог.

Отже, в даному випадку в задоволенні позовних вимог позивачки слід відмовити лише з тих підстав, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне змінити мотиви відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Колегія суддів в силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 367, 374 ЦПК України, не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд. Ці недоліки не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для відмови в позові.

За таких обставин в позові слід відмовити у зв`язку пред`явленням позову до неналежного відповідача, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.

Позивачка не позбавлена права звернутися до суду з позовом до належного відповідача, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Хоменка Андрія Семеновича задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2023 року - змінити в частині обґрунтування підстав відмови в позові.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко