П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2023 року м. Київ

Справа № 752/19703/21

Провадження: № 22-ц/824/5856/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Івасенко І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Олєйнікової Тамари Володимирівни в інтересах Національного медичного університету імені О.О. Богомольця

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Машкевич К. В.,

у справі за позовом Національного медичного університету імені О.О. Богомольця до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

у с т а н о в и в:

У серпні 2021 року Національний медичний університет імені О.О. Богомольця (далі по тексту - НМУ ім. О.О. Богомольця, Університет) звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01.08.2014 року по 14.09.2018 року ОСОБА_1 працював на посаді проректора з науково-педагогічної роботи та перспективного розвитку НМУ імені О.О. Богомольця. Одночасно з перебуванням на вказаній посаді ОСОБА_1 , нібито, надавав Університету послуги з організації контролю обігу інформації, необхідної для діяльності Інституту гігієни та екології Університету, організації контролю за узагальненням і аналізом результатів досліджень, розробки пропозицій та впровадження результатів виконаної роботи або обґрунтування доцільності чи недоцільності подальшого проведення науково-дослідних робіт. Зокрема, за договором (трудовою угодою) від 01.08.2016 року ОСОБА_1 було сплачено 50 000 грн., за договором (трудовою угодою) від 03.01.2017 року було сплачено 180 000 грн., за договором (трудовою угодою) від 02.01.2018 року було сплачено 120 000 грн. Вказані договори (трудові угоди) виконувалися Університетом та відповідачем в період роботи ОСОБА_1 на посаді проректора. Згідно вказаних угод, відповідач виконував послуги, які є тотожними його посадовим обов`язкам як проректора, що свідчить про безпідставність отримання ОСОБА_1 грошових коштів у загальному розмірі 350 000 грн. Вказані обставини підтверджуються актом ревізії фінансово-господарської діяльності Університету за період з 01.12.2015 року по 28.02.2019 року №04-21/7, складеного Державною аудиторською службою України за результатами такої ревізії 12.06.2019 року (далі Акт ревізії ДАС України №04-21/7 від 12.06.2019 року). Отже, отримані відповідачем грошові кошти у розмірі 350 000 грн підлягають поверненню Університету на підставі ст. 2 Закону України «Про оплату праці», ст. 11, ст. 837, ст.1212 Цивільного кодексу України.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року в задоволенні позову Національного медичного університету імені О.О. Богомольця відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Олєйнікова Т.В. в інтересах Національного медичного університету імені О.О. Богомольця направила апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що послуги, які надавались ОСОБА_1 за цивільно-правовими угодами, є тотожними завданням та обов`язкам, які відповідач зобов`язаний був виконувати, перебуваючи на посаді проректора. Угоди, укладені з відповідачем окремо від призначення його на посаду, за своєю природою не містять ознак трудових, а є цивільно-правовими. Оплата здійснювалась виключно по актах, які складалися регулярно, проте, це не свідчить про системність та схожість із заробітною платою. За виконання своїх посадових обов`язків на посаді проректора ОСОБА_1 і так отримував заробітну плату згідно законодавства про працю, а також премії та надбавки як штатний працівник. Спір, що виник між сторонами, не стосується отриманих грошових коштів ОСОБА_1 як штатним працівником, а стосується отримування відповідачем додаткових грошових коштів (подвійної оплати) за виконання ним посадових обов`язків. Отже, суд першої інстанції безпідставно відніс грошові кошти в сумі 350 000,00 грн. до частини заробітної плати. Також суд безпідставно застосував річну позовну давність, оскільки позивач не обґрунтовував свої вимоги положеннями ст. 233 КЗпП України.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що три договори (трудові угоди) від 01.08.2016 року, 03.01.2017 року, 02.01.2018 року були укладені між ним та позивачем під час його роботи на посаді проректора з науково-педагогічної роботи та перспективного розвитку НМУ імені О.О. Богомольця в період з 01.08.2014 року по 14.09.2018 року, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виплати за вказаними договорами є частиною заробітної плати, а саме, платежами, що прирівнюються до неї. Також позивач не довів наявності заборони на укладення між ними, сторонами, договорів/трудових угод, їх виконання та здійснення за ними розрахунків. Доказів набуття ним, відповідачем, спірних грошових коштів у результаті рахункової помилки матеріали справи не містять. Наявність договірних правовідносин як підстава для отримання ним грошових коштів нівелює вимогу позивача про стягнення цих коштів як безпідставно набутих.

В судовому засіданні до оголошення перерви адвокат Олєйнікова Т.В. в інтересах Національного медичного університету імені О.О. Богомольця підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Адвокат Мартинович А. Ю. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В подальшому учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе закінчити розгляд справи за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, в період з 22.10.2014 року по 14.09.2018 року ОСОБА_1 працював на посаді проректора з науково-педагогічної роботи та перспективного розвитку Національного медичного університету імен О.О. Богомольця (а.с. 7).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України Національного медичного університету імені О.О. Богомольця в № 481 від 25.07.2016 року ОСОБА_1 доручено виконання роботи: організація контролю обігу інформації, необхідної для діяльності ІГЕ; організація контролю за узагальненням і аналізом результатів досліджень, розробка пропозиція про впровадження результатів виконаної роботи або обґрунтування доцільності чи недоцільності подальшого проведення науково-дослідних робіт, на умовах договору. Оплату праці здійснювати за договором згідно з чинним законодавством України (а.с. 9).

01.08.2016 року, 03 січня 2017 року, 02 січня 2018 року між Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця в особі першого проректора з науково-педагогічної роботи ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_1 укладеного строкові договори/трудові угоди про виконання працівником обов`язків, передбачених цим договором, пов`язаних з роботою Інституту гігієни та екології Національного медичного університету імені О.О. Богомольця та оплату Університетом виконання таких обов`язків.

Обов`язки, зазначені у п. 1 договорів, включають: організація контролю обігу інформації, необхідної для діяльності ІГЕ; організація контролю за узагальненням і аналізом результатів досліджень, розробка пропозицій про впровадження результатів виконаної роботи або обґрунтування доцільності чи недоцільності подальшого проведення науково-дослідних робіт. Для підтвердження виконання умов цього договору сторони підписують акт. Університет сплачує працівнику суму згідно умовами договорів шляхом банківського переказу на рахунок працівника або готівкою з каси Університету протягом 30 днів з дати виконання роботи.

31.08.2016 року, 30.09.2016 року, 31.10.2016 року, 30.11.2016 року, 31.12.2016 року між Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця в особі першого проректора з науково-педагогічної роботи ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_1 на підтвердження виконання працівником обов`язків, зокрема, передбачених договором/трудовою угодою від 01 серпня 2016 року, укладено акти прийняття-передачі виконання обов`язків.

31.01.2017 року, 28.02.2017 року, 31.03.2017 року, 30.04.2017 року, 31.05.2017 року, 30.06.2017 року, 31.07.2017 року, 31.08.2017 року, 30.09.2017 року, 31.10.2017 року, 30.11.2017 року між Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця в особі першого проректора з науково-педагогічної роботи ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_1 на підтвердження виконання працівником обов`язків, зокрема, передбачених договором/трудовою угодою від 03 січня 2017 року, укладено акти прийняття-передачі виконання обов`язків.

31.01.2018 року, 28.02.2018 року, 31.03.2018 року, квітень 2018 року, 31.05.2018 року, 29.06.2018 року, 31.07.2018 року, 31.08.2018 року між Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця в особі першого проректора з науково-педагогічної роботи ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_1 на підтвердження виконання працівником обов`язків, зокрема, передбачених договором/трудовою угодою від 02 січня 2016 року, укладено акти прийняття-передачі виконання обов`язків.

За виконання обов`язків, передбачених вищевказаними договорами/трудовими угодами, Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця працівнику ОСОБА_1 було сплачено 350 000 грн (77 000 грн ЄСВ), зокрема, за договором (трудовою угодою) від 01.08.2016 року - 50 000 грн., за договором (трудовою угодою) від 03.01.2017 року - 180 000 грн. та за договором (трудовою угодою) від 02.01.2018 року - 120 000грн (а.с. 16-84).

Згідно акту Державної аудиторської служби України № 04-21/7 від 12.06.2019 року, протягом 2016-2018 років зі штатним працівником Університету проректором з науково-педагогічної роботи та перспективного розвитку ОСОБА_1 (як фізичною особою) укладено трудові договори/угоди на виконання обов`язків: організація контролю обігу інформації, необхідної для діяльності ІГЕ; організація контролю за узагальненням і аналізом результатів досліджень, розробка пропозиція про впровадження результатів виконаної роботи або обґрунтування доцільності чи недоцільності подальшого проведення науково-дослідних робіт. Протягом 2016-2018 років за виконання штатним працівником Університету проректором з науково-педагогічної роботи та перспективного розвитку ОСОБА_1 обов`язків за цими договорами проведено розрахунки з їх оплати на загальну суму 427 000 грн, у тому числі, перерахування ЄСВ - 77 000 грн (а.с. 10-14).

Згідно довідки Міністерства охорони здоров`я України Національного медичного університету імені О.О. Богомольця від 10.07.2019 року, ОСОБА_1 по трудовим угодам по господарським темам отримав за період серпень-грудень 2016 року 50 000 грн. Нарахування ЄСВ в розмірі 22 % - 11 000 грн. Разом 61 000 грн (а.с. 15)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі договорів (трудових угод) від 01.08.2016, від 03.01.2017, від 02.01.2018, які не визнавались судом недійсними, а відтак, відсутні підстави для застосування положень статті 1212 ЦК України.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом віддала.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі, гроші.

Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

В порядку ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц дійшла висновку, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разінедобросовісності набувача такої виплати.

Правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

За частиною другою статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Установивши, що сторони перебували у трудових правовідносинах, а неправомірна, на думку позивача, виплата є заробітною платою відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування положень статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин.

Окрім того, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач не вказує і на те, що при отриманні відповідачем спірних коштів (при виплаті заробітної плати) мала місце рахункова помилка, або що відповідач, набуваючи грошові кошти, діяв недобросовісно.

Таких обставин не встановлено і судом при розгляді справи. При цьому, як зазначено вище, за загальним правилом, правильність зроблених розрахунків, за якими була здійснена виплата заробітної плати, а також сумлінність одержувача презюмується.

Також суд першої інстанції правильно зазначив проте, що позивач пропустив річний строк на звернення до суду із вказаним позовом, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, оскільки строк дії останнього договору, що був укладений між позивачем та відповідачем, закінчився 31 грудня 2018 року, тоді як з позовом до суду позивач звернувся лише у серпні 2021 року.

Посилання скаржника на те, що правовою підставою для звернення до суду були саме положення статті 1212 ЦК України, а тому суд першої інстанції безпідставно посилався на положення ст. 233 КЗпП України є неприйнятними, оскільки суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідна вказівка містяться у постанові Великої Палати Верхового Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 .

Дійшовши висновку, що між сторонами виникли саме трудові правовідносини, суд першої інстанції обґрунтовано послався на положення статті 233 КЗпП України.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач посилався на те, що угоди, укладені із ОСОБА_1 , окремо від призначення його на посаду проректора, за своєю природою не є трудовими, а є цивільно-правовими. Оплата за вказаними договорами здійснена виключно на підставі актів, які складалися регулярно, проте, це абсолютно не свідчить про системність та схожість із заробітною платою.

Перевіряючи такі доводи апеляційної скарги колегія суддів ураховує наступне.

Згідно ст. 94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Аналогічні положення містяться в ст. 15 Закону України «Про оплату праці».

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Положеннями ст. 36 цього Закону визначено, що за порушення законодавства про оплату праці винні особи притягаються до дисциплінарної, матеріальної, адміністративної та кримінальної відповідальності згідно з законодавством.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно

на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

Відповідно до частини третьої статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання (отримання) певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Згідно зі статтею 626 ЦК України цивільно-правовий договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Однією з ознак трудових відносин є періодичність (два і більше разів) надання особі винагороди у грошовій або натуральній формі за роботу, виконувану в інтересах іншої особи. Тобто, оплата здійснюється не одноразово при отриманні кінцевого індивідуально-визначеного результату, а носить системний характер за послуги (роботи), наданні в процесі виконання конкретної трудової функції.

Як убачається із матеріалів справи, предметом укладених між сторонами договорів/трудових угод є виконання ОСОБА_1 як працівником обов`язків з організації контролю обігу інформації, необхідної для діяльності ІГЕ; організації контролю за узагальненням і аналізом результатів досліджень, розробки пропозицій про впровадження результатів виконаної роботи або обґрунтування доцільності чи недоцільності подальшого проведення науково-дослідних робіт.

Згідно умов вказаних договорів, відповідач повинен був систематично, протягом тривалого часу виконувати відповідні обов`язки (функції) та у встановлений строк, оплата яких згідно з умов договорів проводилася на підставі підписаних сторонами актів прийому-передачі.

Умовами цих договорів не передбачено, який саме результат роботи повинен передати виконавець замовнику, а процес праці не передбачає будь-якого кінцевого результату. Жодним пунктом договорів не встановлено обсягу виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, що повинні були бути відображені в акті їх приймання. Не містяться у них і відомості щодо того, який саме конкретний результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її видів, кількісних і якісних характеристик.

Тобто, зі змісту договорів не можливо встановити, що саме повинен зробити виконавець, в якій кількості тощо. При цьому, між сторонами узгоджено і встановлено щомісячну оплату праці, а не разову.

Аналіз умов, змісту і характеру укладених між сторонами договорів/трудових угоди свідчить про те, що між позивачем та відповідачем існували саме трудові правовідносини.

Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 688/4284/13-ц , від 15 квітня 2021 року у справі №554/5933/19, від 10 травня 2022 року у справі № 182/3449/19.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірні кошти були виплачені відповідачу на підставі цивільно-правових угод, а не трудових правовідносин.

Наполягаючи на тому, що ОСОБА_1 отримав спірні грошові кошти безпідставно, скаржник в апеляційній скарзі посилався на подвійність оплати за виконання одних і тих самих обов`язків, які були передбачені як посадовою інструкцією позивача, так і укладеними між ним та університетом договорами.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, оскільки питання законності чи незаконності підстав для виплати Університетом ОСОБА_1 заробітної плати (спірних коштів), їх розміру не є предметом даного спору та не підлягає доказуванню в рамках даної справи.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд у постановах від 02.07.2020 року у справі № 906/456/19, від 26.05.2021 року у справі №202/7994/17-ц вказав, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Отже, набуття відповідачем, як однією зі сторін зобов`язання грошей за рахунок іншої сторони - позивача в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним, та виключає можливість застосування до спірних відносин положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі, й щодо зобов`язання повернути грошові кошти позивачу.

Тобто, у разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вважаючи, що договори/трудові угоди, укладені між сторонами, є цивільно-правовими, а отримання відповідачем на підставі вказаних договорів грошових коштів є безпідставним, і таким що, суперечить дійсним трудовим відносинам між сторонами, позивач на виконання вимог ст. 76-81 ЦПК України не надав доказів визнання увстановленому законом порядку цих договорів недійсними, а тому таке обґрунтування позовних вимог не може бути підставою для їх задоволення.

Акт ревізії фінансово-господарської діяльності НМУ імені О.О. Богомольця за період з 01.12.2015-28.02.2019 року, на який посилається позивач як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, у розумінні процесуального закону не є належним доказом відсутності правової підстави набуття відповідачем спірних грошових коштів, скасування такої підстави, визнання недійсною, зміни або припинення, у тому числі, у вигляді розірвання договору (-ів).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення про відмову в позові, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано повну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, апеляційна скарга адвоката Олєйнікової Т. В. в інтересах НМУ імені О.О. Богомольця підлягає залишенню без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Олєйнікової Тамари Володимирівни в інтересах Національного медичного університету імені О.О. Богомольця залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 28 квітня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова