Провадження № 2/522/4881/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання - Навроцької Є.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням та вселення,

ВСТАНОВИВ:

До суду 05.06.2023 року надійшов позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), третя особа: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням та вселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.07.2014 року ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу відчужив належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_8 . 22.08.2014 року ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу відчужила вищевказану квартиру ОСОБА_5 (

ОСОБА_9 та ОСОБА_2 звернулися до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_5 ( ОСОБА_10 , третя особа - ОСОБА_8 , про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними та визнання права власності на квартиру.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області 06 червня 2016 року у справі № 520/11983/15-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_11 та ОСОБА_2 ..

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 липня 2019 року та постановою Верховного Суду від 02 квітня 2020 року, у справі № 522/2725/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , третя особа - ПАТ «ФОРУ БАНК», про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та стягнення моральної шкоди.

Згідно з довідками від 12 вересня 2019 року про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси, виданих департаментом адміністративних послуг Одеської міської ради, з 04 лютого 2017 року до цього часу, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки (виписка із домової книги про склад сім`ї) вих. № 66, виданої 25 травня 2018 року об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Тіністий-Плюс», за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають: ОСОБА_11 з 03 грудня 2010 року до цього часу, ОСОБА_2 з 20 січня 2006 року до цього часу, ОСОБА_3 з 04 лютого 2017 року до цього часу, ОСОБА_4 з 04 лютого 2017 року до цього часу.

30 серпня 2019 року представник ОСОБА_12 - адвокат Дяченко В. І. направив попередження про виселення на ім`я ОСОБА_11 , де запропоновано останній звільнити займану квартиру в добровільному порядку.

У жовтні 2019 року ОСОБА_11 , яка діє в своїх інтересах та інтересах дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 ( ОСОБА_10 , треті особи: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Представництво Міністерства закордонних справ України у м. Одесі, ОСОБА_1 , про заборону виселення та вселення, надання іншого житлового приміщення, відшкодування моральної шкоди.

У грудні 2019 року ОСОБА_12 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: орган опіки та піклування Одеської міської ради, Відділ державних адміністративних послуг у Приморському районі м. Одеси, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_11 , яка діє в своїх інтересах та інтересах дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_12 задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном для власника ОСОБА_12 виселивши з квартири АДРЕСА_1 : ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Вирішено питання розподілу судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2019 року у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_1 . Знято арешт, накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2019 року на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2023 року Касаційну скаргу ОСОБА_11 , подану представником ОСОБА_13 , залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року залишено без змін.

Матеріали позову суддя отримала 06.06.2023 року.

Ухвалою суду від 08.06.2023 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позову. Недоліки позову були усунуті 09.06.2023 року.

Зазначену заяву суддя отримала 12.06.2023 року.

13.06.2023 року представником позивачів на електронну адресу суду був наданий додаток з метою усунення недоліків, а саме, було надано квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою суду від 16.06.2023 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання на 17.07.2023 року.

17.07.2023 року представник ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) - адвокат Головчук В.А. через систему Електронний суд надав заперечення на клопотання, в якому просив у задоволенні клопотання представника позивачів про забезпечення позову відмовити.

У підготовчому засіданні 17.07.2023 року був присутній представник ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) - адвокат Головчук В.А., просив долучити до матеріалів справи заперечення на клопотання. Зазначив, що заперечує проти забезпечення позову, оскільки позивачі там не зареєстровані, ще 07.07.2023 року державний виконавець фактично вже виконав рішення суду від 17.06.2021 року про виселення, квартира на теперішній час звільнена, позивачі по даній справі добровільно вивезли свої речі. Також вказав, що позов з додатками отримав 05.07.2023 року, має намір надати суду відзив на позов

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явилися, представник позивачів - адвокат Судаков В.В. на електронну адресу суду надав заяву, в якій просив провести засідання за його відсутність.

Представник органу опіки та піклування Приморської РА ОМР не з`явилася, 17.07.2023 року на електронну адресу суду надала заяву, в якій просила справу розглядати за відсутністю представника органу опіки та піклування.

Протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 11.09.2023 року з метою надання часу на відзив та на відповіді на відзив.

19.07.2023 року представник ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) - адвокат Головчук В.А. через систему Електронний суд надав відзив, в якому просив у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відмовити.

В обґрунтування відзиву зазначено, що згідно довідок № П1-145820-ф/л та № П1-145804-ф/л від 12.09.2019 року про реєстрацію місяця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси, виданих департаментом адміністративних послуг Одеської міської ради, проведення реєстрації малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 відбулося 04.02.2017 року-вже після придбання відповідачем зазначеної квартири (22.08.2014 року) та відповідачем, як власником, не надавався дозвіл на реєстрацію вищевказаних осіб у спірну квартиру. 25.01.2023 року старшим державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яциною Олександром Сергійовичем відкриті виконавчі провадження № 70822542, № 70822707, № 70822758, № 70822650 з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 року по справі № 522/16656/19. 07.07.2023 року рішення Приморського районного суду м. Одеса від 17.06.2021 року по справі № 522/16656/19 в частині усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном для власника ОСОБА_5 ( ОСОБА_14 , виселивши з квартири під АДРЕСА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , тобто виконане фактично у повному обсязі, звільнено квартиру від боржників та їх майна. У квартирі ніхто не зареєстрований та не проживає, відповідач оплачує комунальні платежі за квартиру.

У підготовчому засіданні 11.09.2023 року був присутній представник ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) - адвокат Головчук В.А., позовні вимоги не визнав, просив долучити до матеріалів справи відзив, зазначивши, що усі доказі надані, відповідач є власником спірної квартири. Також заперечував проти забезпечення позову, зазначивши, що державний виконавець 07.07.2023 року виселив позивачів з квартири на виконання рішення суду. Повідомив, що було ще три судові справи між сторонами щодо прав на квартиру, всі розглянуто. Зазначив, що позивачі зловживають правами шляхом подачі до суду позовів щодо вказаної квартири.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явилися, 11.09.2023 року представник позивачів - адвокат Судаков В.В. на електронну адресу суду надав заяву, в якій просив провести засідання за його відсутністю.

Ухвалою суду від 11.09.2023 року, з урахуванням думки учасників справи, суд розглянув заяву та у задоволенні заяви представника позивачів про вжиття заходів забезпечення позову - відмовлено.

Ухвалою суду від 11.09.2023 року підготовче засідання по справі закрито та справу призначено до розгляд по суті на 18.10.2023 року.

18.10.2023 року до суду надійшла заява представника позивачів - ОСОБА_13 про відвід судді Домусчі Л.В., як головуючого в цій справі, оскільки існують обставини, у зв`язку з якими у позивачів виникають сумніви в неупередженості та об`єктивності судді (до п. 5 ст. 36 ЦПК України ) . Просив також розглянути заяву за його відсутності.

До суду 18.10.2023 від представника ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) - адвоката Головчук В.А. надійшло клопотання про стягнення судових витрат, згідно якого просив стягнути з позивачів на користь відповідача понесені витати на професійну правничу допомогу у сумі 18 000, 00 грн.

У судове засідання призначене на 18.10.2023 року з`явився представник ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) - адвокат Головчук В.А., в матеріалах справи наявне клопотання представника позивачів- адвоката Судакова В.В. про розгляд заяви за його відсутності, в матеріалах справи наявна заява представника третьої особи в якій просила справу розглядати за відсутністю представника органу опіки та піклування.

Представник відповідача зазначив, що заява представника позивачів- адвоката Судакова В.В. повністю необґрунтована, оскільки виселення здійснювалося в порядку виконання іншого судового рішення та задоволення заяви про забезпечення позову не дає можливості зупинити виконання рішення суду, таким чином це фактично вони не погоджуються з рішенням суду та намагались затягнути його виконання таким способом.

Ухвалою суду від 18.10.2023 року у задоволенні заяви представника позивачів- ОСОБА_13 про відвід судді Домусчі Л.В. відмовлено.

Розгляд справи відкладено на 01.11.2023 року для повторного сповіщення позивачів та їх представника.

До суду 01.11.2023 року від представника позивачів- адвоката Судакова В.В. надійшла заява про розгляд заяви за його відсутності.

В матеріалах справи наявна заява представника третьої особи в якій просила справу розглядати за відсутністю представника органу опіки та піклування.

У судове засідання призначене на 01.11.2023 року з`явився представник ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) - адвокат Головчук В.А.

Представник відповідача пояснив, що 22.08.2014 року відповідачем було придбано спірну квартиру у ОСОБА_8 , яка у свою чергу придбала її у батька позивача. Було багато різних судових справ до відповідача та щодо спірної квартири, однак у всіх було відмовлено у задоволені вимог позивачів (№ 522/13118/16, № 522/2725/18, № 522/16656/19). Наразі по справі №522/16656/19 відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 року. Відповідач та він як представник пішли назустріч боржникам та дали один місяць, щоб вони самостійно вивезли свої речі та добровільно віддали ключі від спірної квартири представнику. Вони на протязі двох-трьох місяців вивозили свої речі, не було ніяких проблем, однак у цей період вони також подали даний позов та забезпечення позову. Також пояснив що він особисто був присутнім під час їх виселення, де боржники по узгодженню зі стороною стягувача вивезли свої речі, на що їм було також надано час. Відповідач має право на свій розсуд розпоряджатися квартирою. Позивачка ОСОБА_1 ніколи не була власником квартири та не була у ній зареєстрована, ОСОБА_2 не є власником спірної квартири. В 2017 року без згоди власника квартири-відповідача, якимось чином у ній були зареєстровані діти позивачів та у подальшому зняті з реєстрації в січні 2022 року на підставі рішення суду про виселення та виконавча служба вживала заходи про їх виселення. Між позивачами та відповідачем не має родинних відносин, а тому посилання позивачів у позові є некоректним. Також зазначив, що була надана заява про стягнення витрат на професійну правничу. Просив відмовити у задоволенні позовних та стягнути витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складення цього судового рішення є 10.11.2023 року.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, вислухавши учасників справи приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, шо 14.07.2014 року ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу відчужив належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_8 . (а.с. 223-224).

22.08.2014 року ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Скрипченко Анжелою Дмитрівною, зареєстрованого в реєстрі за № 826, відчужила квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 217-220).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності суд вбачає, що ОСОБА_15 на праві приватної власності належить 1/1 частка квартири АДРЕСА_1 , загальна площа 135,1 кв.м., житлова 74,2 кв.м., яка складається з трьох житлових кімнат. (а.с.221).

Таким чином відповідач є єдиним власником спірної квартири з 22.08.2014р..

Також судом встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_2 звернулися до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_5 ( ОСОБА_10 , третя особа - ОСОБА_8 , про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними (договір купівлі продажу квартири НАА 809325 від 14.07.2014 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та договір купівлі-продажу НАА 268273 від 02.08.2014 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_15 ) та визнання права власності на квартиру.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2015 року у справі № 520/11983/15-ц позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 від 18 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_16 , що діяла від імені громадянина Турецької Республіки ОСОБА_15 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., зареєстрований в реєстрі за № 1919.

Визнано за ОСОБА_11 право власності на земельну ділянку площею 0,0615 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер земельної ділянки :13:003:0047.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , від 18 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_16 , що діяла від імені громадянина Турецької Республіки ОСОБА_15 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., зареєстрований в реєстрі за № 1916.

Визнано за ОСОБА_11 право власності на садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 на земельній ділянці площею 0,0615 га, кадастровий номер земельної ділянки :13:003:0047.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_15 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання права власності задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , від 14 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_16 , що діяла від імені ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., зареєстрований в реєстрі за № 1015.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , від 22 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_15 , посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Скригіченко А.Д., зареєстрований в реєстрі за № 826.

Визнано за ОСОБА_17 право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси №520/11983/15-ц від 01.09.2015 року та стягнуто судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області 06 червня 2016 року у справі № 520/11983/15-ц рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_11 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року у справі № 520/11983/15-ц рішенням Апеляційного суду Одеської області 06 червня 2016 року залишено без змін.

Крім того судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 липня 2019 року та постановою Верховного Суду від 02 квітня 2020 року, у справі № 522/2725/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , третя особа - ПАТ «ФОРУ БАНК», про визнання договорів купівлі-продажу недійсним (договір купівлі продажу квартири НАА 809325 від 14.07.2014 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та договір купівлі-продажу НАА 268273 від 02.08.2014 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_15 ) та стягнення моральної шкоди.

Згідно з наданими позивачами довідками від 12 вересня 2019 року про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси, виданих Департаментом адміністративних послуг Одеської міської ради, вбачається, що з 04 лютого 2017 року до цього часу, неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.10-11).

Тобто суд зауважує, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , були зареєстровані 04.02.2017 року у спірній квартирі вже після її придбання відповідачем, та без його згоди, що не спростованого стороною позивача, тобто в порушення законодавства.

30 серпня 2019 року представник ОСОБА_12 - адвокат Дяченко В. І. направив попередження про виселення на ім`я ОСОБА_11 , де запропоновано останній звільнити займану квартиру в добровільному порядку.

Також судом встановлено, що у жовтні 2019 року ОСОБА_11 , яка діє в своїх інтересах та інтересах дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 ( ОСОБА_10 , треті особи: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Представництво Міністерства закордонних справ України у м. Одесі, ОСОБА_1 , про заборону виселення та вселення, надання іншого житлового приміщення, відшкодування моральної шкоди.(справа № 522/16656-19-ц ).

У грудні 2019 року ОСОБА_12 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: орган опіки та піклування Одеської міської ради, Відділ державних адміністративних послуг у Приморському районі м. Одеси, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення. (справа № 522/16656/19-ц ).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року по справі № 522/16656-19-ц у задоволенні первісного позову ОСОБА_11 , яка діє в своїх інтересах та інтересах дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_12 задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном для власника ОСОБА_12 виселивши з квартири АДРЕСА_1 : ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2019 року у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Знято арешт, накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2019 року на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року по справі № 522/16656/19-ц рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2023 року по справі № 522/16656/19-ц касаційну скаргу ОСОБА_11 , подану представником ОСОБА_13 , залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року залишено без змін.

За вирішенням даного позову судом було встановлено, що позивачі не є членами сім`ї ОСОБА_12 , чинять перешкоди у користуванні його власністю.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за ОСОБА_11 зареєстроване приміщення, загальною площею 96,9 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_5 та 1/2 частини квартири, загальною площею 54,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_6 .

Посилання ОСОБА_11 на те, що вона має право користуватися спірною квартирою як член сім`ї ОСОБА_7 є помилковими, оскільки право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, а отже, з припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

У справі, що переглядається, інтереси ОСОБА_12 як власника житла переважають інтереси ОСОБА_11 як члена сім`ї колишнього власника квартири, в якої припинилися правові підстави користування чужим майном, яка забезпечена іншим житловим приміщенням, що нею не спростовано.

Щодо доводів ОСОБА_11 про порушення прав дітей на проживання у спірній квартирі, то вони є безпідставними, оскільки ОСОБА_11 є бабою неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та не є їхнім законним представником. Мати дітей - ОСОБА_1 у спірній квартирі не зареєстрована, неповнолітні діти зареєстровані в квартирі без згоди власника квартири ОСОБА_12 тоді, коли право ОСОБА_2 вже було втраченим у зв`язку з продажем квартири, з метою створення власнику перешкод у користуванні своєю власністю.

Верховний Суд погоджується з такими висновками суду, та крім цього вказує на те, що правомірність угоди щодо відчуження спірної квартири ОСОБА_12 вже встановлена судовими рішеннями у інших справах, а ініціювання ОСОБА_11 нових судових процесів щодо оспорення договору купівлі-продажу квартири, не є підставою для зупинення провадження у цій справі.

З огляду на вищевказані судові рішення суд зазначає, що право власності відповідача підтверджувалося даними рішеннями неодноразово, а тому відсутні будь-які підстави вважати, що відповідач є недобросовісним та незаконним власником квартири АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи судом встановлено, що 07.07.2023 року виконавче провадження за виконавчим листом за рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 року по справі № 522/16656/19 в частині усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном для власника ОСОБА_5 ( ОСОБА_14 шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконане у повному обсязі та квартиру звільнено від боржників та їх майна.

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № Б3-6823-ф/л від 17.01.2023 року, виданої ОСОБА_15 , за адресою: АДРЕСА_2 ніхто не зареєстрований. (а.с. 114).

Таким чином на момент подачі позову позивачі та неповнолітні не були зареєстровані в спірній квартирі.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У частині другій статті 64 ЖК України зазначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Але, як вбачається із матеріалів справи, позивачі не є і не були членами сімї власника спірної квартири, будь-якої домовленості між сторонами, щодо користування позивачами спірною квартирою також не встановлено.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 зазначено, що системний аналіз положень статей 383, 391, 405 ЦК України та положень статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України дає підстави для висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1990 року у справі Powell and Rayner v. the U.K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року в справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року в справі Larkos v. Cyprus).

За змістом рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Отже, право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Оцінка відповідності та правомірності втручання у право особи на житло охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: законність втручання (згідно із законом); легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує втрата житла, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Легітимною метою у цій справі є захист прав власника будинку, гарантованих статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Водночас потрібно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування спірним будинком.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, пункт 4 ч.2 ст.43 ЦПК України передбачає обов`язок учасників справи подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обов`язок доказування та подання доказів покладається ст. 81 ЦПК України на кожну зі сторін, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підставами звернення позивачів до суду з даним позовом є те, що мати дітей - ОСОБА_1 , не має у власності будь-якої нерухомості, батько дітей- ОСОБА_2 , за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має у власності тільки спірну квартиру. Позивачі посилаються на те, що з метою захисту прав малолітніх дітей вони не втратили право користування спірною квартою, що, як на думку позивачів, є підставою для визнання за ними права користування даною квартирою.

Проте дані підстави спростовуються матеріалами справи, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ніколи не були власниками АДРЕСА_1 . Діти позивачів- малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з 04.02.2017 року до 17.01.2023 року, були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 без годи на то власника квартири-відповідача ОСОБА_5 ( ОСОБА_10 .

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог позивачів.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати на правову допомогу.

Згідно ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Проте такі вимоги і докази суду надані .

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Для надання правничої допомоги та представництва інтересів ОСОБА_15 з адвокатським бюро «Віталія Головчука» 24.01.2020 року було укладено Договір про надання адвокатських послуг у цивільній справі. (а.с. 6)

Відповідно до п.п. 4.1 Договору гонорар встановлюється Сторонами після узгодження змісту доручення у кожній конкретній справі (провадження), в якій Клієнт потребує правової допомоги.

Відповідачем, громадянином Турецької Республіки, ОСОБА_15 , 09.01.2023 року уповноважено довіреністю, яка посвідчена віцеконсулом Генерального консульства України в Стамбулі (Турецька Республіка) Музикою Олександром Миколайовичем, зареєстровано в реєстрі за № 153/2023, ОСОБА_18 представляти його інтереси в усіх без винятку установах, на підприємствах, в організаціях незалежного від їх організаційно-правової форми та підпорядкування (в тому числі в судах будь-якої ланки з усіма правами, які надано позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, в тому числі з правом пред`явлення позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання повністю або частково позову, зміни підстав або предмета позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення/ухвали, постанови суду/,подання виконавчого документа до стягнення, одержання присудженого майна або грошей). (а.с. 4).

На підтвердження сплати гонорару відповідно до Договору від 24.01.2020 року надано платіжну інструкцію від 17.08.2023 року на суму 18 000,00 грн. (а.с. 7)

Тому суд вбачає підстави для задоволення вимог щодо стягнення на користь відповідача ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) понесених судових витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 18 000,00 грн., а саме стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 9 000,00 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 316-318, 386, 391 ЦК України, ст. 1 Протоколу № 1до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ст. ст. 1, 2, 4, 5, 11-13, 43, 44, 48, 49, 76-80, 81, 89, 210, 211 223, 241, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 293, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 ), третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням та вселення-відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_5 ) (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_7 ) судові витрати у розмірі по 9 000 (дев`ять тисяч) гривень 00 копійок з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 10.11.2023 року.

Суддя Домусчі Л.В.