ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3963/23 Справа № 201/5766/22 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 про розірвання договору оренди житлового приміщення та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення (суддя першої інстанції Наумова О.С.) , -

В С Т А Н О В И В:

18 серпня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою м до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 , про розірвання договору оренди житлового приміщення та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ) на підставі нотаріально посвідченого договору дарування квартири від 27.04.1999р. Квартиру отримав у дар від своїх дідуся і бабусі по батьковій лінії, коли був неповнолітнім. У зазначеній квартирі зареєстрований лише позивач. Мати до повноліття опікувалася квартирою, сплачувала комунальні послуги, підтримувала її у належному стані.

Зазначає, що 16.01.2010 року між матір`ю, яка діяла від імені позивача - ОСОБА_6 (як представником орендодавця) і відповідачем ОСОБА_2 укладений у письмовій формі договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 (нова адреса: АДРЕСА_1 ), строком на один рік з правом подальшої пролонгації договору. Орендна плата складає 1800 грн. щомісячно, також договором передбачена сплата витрат за спожиту електроенергію по лічильнику за кабельне телебачення.

З 2010 року по 2020 рік договір виконувалися належним чином. На початку 2021 року у позивача виникла потреба у житлі, тому він в усній формі запропонував відповідачеві звільнити у місячний строк квартиру, однак відповідач квартиру не звільнив, потім став ухилятися від спілкування, перестав сплачувати орендну плату та комунальні послуги. На вимоги позивача про звільнення приміщення став погрожувати зброєю, у зв`язку з чим позивач звертався до органів поліції, відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності. 04.07.2022р. позивачем на адресу квартири направлено повідомлення про розірвання договору оренди та вимога про звільнення квартири. Отже, відповідачі створюють перешкоди позивачеві у користуванні належним йому нерухомим майном.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати розірваним договір найму квартири АДРЕСА_2 ) від 16.01.2010р., укладений між його представником ОСОБА_6 і відповідачем ОСОБА_2 , усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів з квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 про розірвання договору оренди житлового приміщення та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, відмовлено.

Не погодившись з указаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду постановлено з порушенням вимог діючого законодавства, з неправильним застосуванням норм матеріального права, судом неправильно встановлені обставини справи.

Так, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції було проігноровано положення ст. 241 ЦК України щодо правочину, вчиненого представником з перевищенням повноважень. Крім того, судом не дано оцінки тому, що відповідач ОСОБА_2 припинив регулярно сплачувати орендну плату за квартиру у 2020 році, у зв`язку з чим позивачем було направлено повідомлення про розірвання договору оренди квартири.

Також апелянт посилається на те, що висновки суду містять протиріччя, а позовним вимогам про усунення перешкод у користуванні власністю взагалі судом не було дано належної правової оцінки.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано сторонам строк для подання відзиву.

Копію ухвали про відкриття провадження сторони отримали електронною поштою 07 березня 2023 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2023 року справу призначено до розгляду.

Судові повістки сторони отримали електронною поштою 27 березня 2023 року.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 10 травня 2023 року відповідачка ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується довідкою (а.с. 127).

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_7 - адвоката Скочко О.А., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Нижник А.А., третю особу - ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ) на підставі договору дарування квартири від 27.04.1999р., укладеним між дарувальниками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , яка діяла від імені неповнолітнього ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори 27 квітня 1999 року за реєстровим № 2-1332, що зареєстрованого у ДМБТІ у реєстрову книгу № 487п за реєстровим № 1165-382 від 25.05.1999 р. (а.с. 6).

Позивачем також наданий технічний паспорт на вказану квартиру, у якому він вписаний як власник квартири на підставі вищевказаного договору дарування (а.с. 7 - 9). Квартира складається з двох житлових кімнат площею 30,8 кв.м, загальною площею 43,1 кв.м. У квартирі позивач зареєстрований один.

16.01.2010р. між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 укладений договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 (нинішня адреса: АДРЕСА_1 ) строком на один рік - 16.01.2010р. по 16.01.2011р. у простій письмовій формі. Відповідно до умов договору орендарю, орендна плата складає 1800,00 грн. щомісячно.

Як вказує позивач, договір оренди укладений його матір`ю ОСОБА_6 , від імені позивача та в його інтересах. Разом із тим, на момент укладення договору - 16.01.2010р., позивачеві ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11) вже виповнилося 19 років, тобто позивач був вже повнолітнім.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції було проігноровано положення ст. 241 ЦК України щодо правочину, вчиненого представником з перевищенням повноважень, крім того, судом не дано оцінки тому, що відповідач ОСОБА_2 припинив регулярно сплачувати орендну плату за квартиру у 2020 році, у зв`язку з чим позивачем було направлено повідомлення про розірвання договору оренди квартири, в рішенні суд першої інстанції зробив декілька висновків, які суперечать один одному і не можуть спільно міститися в рішенні суду (посилання на те, що договір укладений неповноваженою особою; а також, що договір є дійсним, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як вбачається із частини 4 вказаної вище статті, дво - чи багастороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не можу суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною 5 вказаної вище статті, правочин має бути спрямований на реальнее настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається із частини 6 вказаної вище статті, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що ОСОБА_6 не могла бути законним представником ОСОБА_1 при укладенні договору оренди, оскільки останнім на момент укладення спірного правочину виповнилося 18 років і ОСОБА_1 мав право самостійно розпоряджатися належній йому на праві власності квартирою, у т.ч. укладати правочини стосовно квартири.

Частиною 1 статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять доказів того, що договір оренди квартири від 16.01.2010 року визнаний судом недійсним.

Із матеріалів справи вбачається, що договір оренди від 16.01.2010 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с. 10).

Відповідно до частини 1 статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у спірних правовідносинах щодо розірвання договору найму, оскільки він не є стороною вказаного договору найму квартири від 16.01.2010 року.

Частиною 2 статті 48 ЦПК України передбачено, що позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як вбачається іх частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції вимоги позивач про усунення перешкод проігноровані і їм не надано належної оцінки, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із частини 1 ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Дніпровський апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний договір оренди судом не визнаний недійсним, а отже є чинним для сторін, які його уклали, тому на даний час орендарі проживають у спірній квартирі на підставі вказаного договору і відсутні підстави для їх виселення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процессуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний текст судового рішення складений 11 травня 2023 року

Суддя: О.Д.Канурна