ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1800/23 Справа № 205/4733/22 Суддя у 1-й інстанції - Федотова В. М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа: ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа: ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що її матері ОСОБА_2 на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2013 року по справі № 2/422/1359/2012, а також батьку ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 27 вересня 1994 року, належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 . Шлюб між батьками було розірвано 17 квітня 2008 року на підставі рішення суду. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Маючи намір оформити спадщину, що лишилася після смерті батька, позивачка звернулася до Другої ДДНК, де їй повідомили, що на все нерухоме майно її батька накладено арешт, а тому не можливо видати свідоцтво на право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 . Позивачка через свого представника звернулася до Новокодацького ВДВС, який листом № 5833/21 від 20 січня 2022 року повідомив позивачку, що згідно даних АСВП на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження відносно ОСОБА_3 , які станом на 20 січня 2022 року були завершені на підставі п. 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», на теперішній час відкриті виконавчі провадження відносно ОСОБА_3 на виконанні у відділі не перебувають. Таким чином, закриваючи виконавчі провадження державним виконавцем не було вжито заходів щодо зняття арешту з нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3 ..

Враховуючи викладене, позивачка просила зняти арешти з усього майна, яке належало ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в межах виконавчих проваджень, які перебували на виконанні у Новокодацькому ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та стягнути з відповідача судовий збір.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачка не змозі оформити спадщину після померлого батька, так як закриваючи виконавчі провадження, державні виконавці не вжили заходів щодо зняття арешту з майна батька ОСОБА_3 .. Саме, через те, що органами державної виконавчої служби не вжито заходів щодо зняття арешту з майна боржника після закінчення виконавчого провадження, позов було пред`явлено саме до них.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2013 року по справі № 2/422/1359/2012, матері позивачки ОСОБА_2 належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2017 року ОСОБА_3 було визнано безвісно відсутнім. Заявником була ОСОБА_1 , яка є його донькою.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

01 лютого 2021 року на запит Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Центральний відділ ДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) повідомив, що по відділу державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпровського міського управління юстиції виявлено актовий запис про смерть № 7980 від 21 листопада 2013 року на ОСОБА_3 , дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська заяву ОСОБА_1 про оголошення фізичної особи померлою було залишено без розгляду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть від 07 липня 2021 року, виданого Новокодацьким районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

З метою зняття арешту з майна, позивачка через свого представника звернулася до Новокодацького ВДВС, однак листом Новокодацького ВДВС № 5833/21 від 20 січня 2022 року представника позивача повідомлено, що згідно даних АСВП на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження відносно ОСОБА_3 , які станом на 20 січня 2022 року були завершені на підставі п. 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», на теперішній час відкриті виконавчі провадження відносно ОСОБА_3 на виконанні у відділі не перебувають та надано рекомендацію з приводу вирішення питання про зняття арешту з майна звернутись до суду.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, яка була сформована 08 вересня 2022 року, на майно ОСОБА_3 накладено арешт відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 січня 2016 року.

В позовній заяві позивачка вказує, що має намір прийняти спадщину після смерті батька, однак через наявність арешту позбавлена можливості це зробити.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Положеннями ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту

Згідно ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 40 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачені наслідки завершення виконавчого провадження, серед яких, у разі завершення виконавчого провадження, обов`язковим є вирішення питання про зняття арешту з майна, накладеного під час здійснення цього виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Разом з тим, у Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року, зазначено, що відповідачами в справі про зняття арешту з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 ЗУ від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції ЗУ від 04 листопада 2010 року № 2677-VI).

Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем в позовній заяві у якості відповідача зазначено Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), який є неналежним відповідачем у даній справі.

Позивач свою вимогу про зняття арешту з майна пред`явив до органу, який, в силу закону, здійснює примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), та який, за встановлених обставин, не може проігнорувати відомості, які наведено у виконавчих документах, і за наведених обставин відповідачем у справі бути не може.

Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Позивач в порядку та строки, передбачені положенням ст. 51 ЦПК України, не скористалася правом на заміну неналежного відповідача на належного.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем.

При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

Встановивши вказані обставини справи, та врахувавши зазначені норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивачкою заявлено позовні вимоги до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Доводи апелянта в скарзі про те, що позивачка не змозі оформити спадщину після померлого батька, так як закриваючи виконавчі провадження, державні виконавці не вжили заходів щодо зняття арешту з майна батька ОСОБА_3 , саме, через те, що органами державної виконавчої служби не вжито заходів щодо зняття арешту з майна боржника після закінчення виконавчого провадження, позов було пред`явлено саме до них, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Предметом спору в цій справі є звільнення з-під арешту все майно, яке належало батькові позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка пред`явила позовні вимоги до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно.

При цьому, стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідач не залучений. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивачка не заявляла.

Крім того, пред`являючи позов, позивачка не скористалася наданими їй процесуальними правами щодо забезпечення доказів для встановлення особи стягувача у виконавчому провадженні та подальшого притягнення цієї особи співвідповідачем за заявленими у цій справі вимогами.

Враховуючи викладне, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог через його пред`явлення до неналежного відповідача.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко