РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 січня 2023 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Зуб Г.А.
за участю секретаря - Черниш О.М.,
розглянувши у відкритому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних, подвійної облікової ставки Національного банку України та інфляційних втрат,-
Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.
Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином та своєчасно, надав до суду заяву про проведення судового засідання за своєї відсутності, позовні вимоги підтримав, та просив ухвалити заочне рішення по справі.
. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причину не явки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в заочному провадженні за згодою позивача за наявними в справі доказами за правилами спрощеного позовного провадження.
29.10.2021 вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А.
02.11.2021 судом здійснено електронний запит до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надано 02.11.2021.
Ухвалою судді від 04.11.2021 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою суду від 18.01.2023 постановлено проводити заочний розгляд за вказаною позовною заявою.
Судом встановлено, що 19 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено попередній договір, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л. за №2380, згідно умов якого сторони прийняли на себе зобов`язання у майбутньому в строк до 31 грудня 2014 року укласти договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , (основний договір) у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором, продавцем якої є ОСОБА_2 , а покупцем ОСОБА_1 .
Згідно пункту 3 попереднього договору продавець, якщо необґрунтовано ухиляється від укладання основного договору, повинен відшкодувати іншій стороні збитки у подвійному розмірі від суми завдатку, що становить 100 000,00 грн., що еквівалентно 12 500,00 доларів США.
Пунктом 4 попереднього договору встановлено, що сума завдатку становить 50 000,00 грн., що еквівалентно 6 250,00 доларів США, які ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 до підписання цього договору.
Крім того, 04 лютого 2014 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 1200,00 доларів США в рахунок вартості вищевказаної квартири. Умови попереднього договору відповідачем виконані не були.
На виконання зазначеного заочного рішення суду Київським районним судом м. Харкова 12 листопада 2014 року видано виконавчий лист №640/3701/14-ц та постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Ляхової Т.Б. від 18 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження з його примусового виконання.
З відповіді Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 24 вересня 2018 року вбачається, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження ВП 45901932 з примусового виконання виконавчого листа №640/3701/14-ц, виданого 12 листопада 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь ОСОБА_1 . Боржнику надано строк для добровільного виконання, але рішення суду не виконано, державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10% від суми стягнення, що становить 11 528,40 грн. На теперішній час боржником сплачено частково суму боргу на користь стягувача 10 листопада 2016 року в розмірі 3500,00 грн., на рахунок виконавчого збору у розмірі 200,00 грн. Загальна сума заборгованості на користь ОСОБА_1 складає 111 783,43 грн.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2014 року змінено в частині розміру суми стягнення та стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти за розпискою від 04 лютого 2014 року у розмірі 15 082,80 грн. замість 14 142,60 грн., а всього - 116 224,23 грн. замість 115 284,03 грн.; в іншій частині судове рішення залишено без змін.

Рішення суду про стягнення коштів відповідачем не виконано в повному обсязі, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з позивача на користь відповідача сум відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти: за період з 07 жовтня 2014 року по 10 листопада 2016 року: інфляційні втрати у розмірі 78 958,01 грн., 3% річних у розмірі 7258,15 грн.; за період з 11 листопада 2016 року по 04 грудня 2018 року: інфляційні втрати у розмірі 27 017,95 грн., 3% річних у розмірі 6927,48 грн., усього стягнуто 120 161, 59 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1201,62 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22.07.2019 вказане рішення суду від 13.03.2019 змінено в частині стягнутої суми та судового збору, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача суму в розмірі 119327,32 грн., та судовий збір у сумі 1178,49 грн.

На виконання вказаної постанови виданий виконавчий лист, який пред`явлений для примусового виконання до Київського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області.

Листом від 21.10.2021 Київський ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків) повідомлено, що загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем з урахуванням сплачених раніше 3500 грн., та постанови Харківського апеляційного суду складає 232289,84 грн.

За вказаних обставин, як вбачається з інформації про зведене виконавче провадження ЗВП 61311933 рішення суду про стягнення коштів не виконані відповідачем в повному обсязі на даний час, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Крім того, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у: постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Таким чином, правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16 та Верховним Судом не встановлено підстав для відступлення від неї.

Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 лютого 2018 року (справа №910/11249/17).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 (провадження № 61-10592св20) зазначено: «у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 13 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 13 000,00 доларів США. Отже, у частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 має грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , що підтверджується заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова

від 01 липня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2015 року у справі №640/3701/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 завдатку у подвійному розмірі та коштів за розпискою, та рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року, зміненим постанвою Харківського апеляційного суду від 22 липня 2019 року про стягнення суми, які ним не виконано.

Невиконання боржником зобов`язання та судових рішень дає підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу.

Отже, з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.

При цьому, суд звертає увагу на те, що зобов`язання за розпискою від 04 лютого 2014 року виникли між сторонами в іноземній валюті доларах США.

Офіційний індекс інфляції, який розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти, а тому індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, а норма частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти саме у національній валюті гривні, і така сума в подальшому внаслідок несвоєчасного виконання ним рішення суду знецінювалась через інфляційні процеси з моменту визначення суми, що підлягає стягненню, у гривні.

За таких умов, враховуючи, що грошове зобов`язання між сторонами щодо стягнення коштів визначено за рішенням суду саме у гривні, до нього підлягають застосуванню приписи статті 625 ЦК України.

Отже, оскільки відповідальність за статтею 625 ЦК України настає, зокрема, і за невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів у національній валюті, до такої суми заборгованості застосовується індекс інфляції.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року (справа № 758/7649/16-ц, провадження № 61-11953св18); від 19 грудня 2018 року (справа № 372/3542/16-ц, провадження № 61-28566св18); від 10 січня 2019 року (справа № 718/2081/17, провадження № 61-11113св18).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Як вбачається з розрахунку ОСОБА_1 до нього включені суми судового збору, сплачених ним за подачу позовів до суду.

Проте, 3 % річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися на суму основного боргу, а тому безпідставним є їх нарахування на стягнутий судовий збір у сумі 1141,43 грн. та 1178,49 грн.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2018 року (справа № 758/7649/16-ц, провадження № 61-11953св18).

Таким чином, нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 22.07.2019 по 21.10.2021 має здійснюватися на суму 230820,12 грн. (111582,80 грн. (116224,23 грн. 3500,00 1141,43) + 119237,32 грн.), а не як зазначає позивач відповідно до листа державного виконавця.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне навести власний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних та стягнути з відповідача грошові кошти у наступному розмірі:

інфляційні втрати:

У період з 01.08.2019 року по 21.10.2021 року індексація на суму 230 820,12 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 99,70% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% = 115,046% (за період Серпень 2019 - Жовтень 2021)[Інфляційні нарахування] = 230 820,12 грн. (сума боргу) ? 115,046% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 230 820,12 грн. (сума боргу) = 34 728,87 грн.

Таким чином, інфляційні втрати за період з 22.07.2019 по 21.10.2021 складають 34728,87грн.

Натомість, згідно розрахунку позивача інфляційні втрати складають 32566,30 грн.

Водночас, оскільки суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню інфляційні збитки у розмірі 32566,30 грн., у межах суми, яка визначена у позовній заяві.

3% річних:

Період розрахунку: з 22.07.2019 року по 31.12.2019 року - 163 дні[Проценти] = 230 820,12 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 163 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 3092,36 грн.

Період розрахунку: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 366 днів[Проценти] = 230 820,12 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 366 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 6924,60грн.

Період розрахунку: з 01.01.2021 року по 21.10.2021 року - 294 дні[Проценти] = 230 820,12 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 294 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 5577,63 грн.

Таким чином, сума нарахованих 3% річних за 823 дні складає 15 594,59 грн.

Таким чином, оскільки між сторонами виникло грошове зобов`язання, яке не виконується боржником належним чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України, та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума у загальному розмірі 48160,89 грн., що складається з інфляційних втрат у розмірі 32566,30 грн. за період з 22.07.2019 по 21.10.2021, та 3% річних у розмірі 15594,59 грн. за період з 22.07.2019 по 21.10.2021, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню за наведених вище підстав.

Що стосується вимоги позивача про стягнення на підставі ч.1 ст. 1048 ЦК України відсотків за користування позикою, то слід зазначити наступне.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У цій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, вимога позивача про стягнення відсотків у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 22.07.2019 по 21.10.2021 в розмірі 97123,69 грн. задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 481 грн. 61 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 76, 80, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 280-281, 354 ЦПК України, ст.ст. 204, 511, 525,610, 612, 625, 630, 1046, 1048 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних, подвійної облікової ставки Національного банку України та інфляційних втрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошові кошти в загальному розмірі 48160 (сорок вісім тисяч сто шістдесят) гривень 89 коп., що складається з інфляційних витрат у розмірі 32566,30 грн. за період з 22.07.2019 по 21.10.2021, та 3% річних у розмірі 15594,59 грн. за період з 22.07.2019 по 21.10.2021.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , витрати по оплаті судового збору в розмірі 481 (чотириста вісімдесят одна) гривень 61 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач ОСОБА_1 , місцеперебування: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , місцеперебування: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлено 18 січня 2023 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ