Справа № 297/2140/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 листопада 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Кондора Р.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженої відповідальності «Закарпаттяенергозбут» на ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 липня 2023 року про відмову у видачі судового наказу, постановлену суддею Михайлишиним В.М. у справі за заявою Товариства з обмеженої відповідальності «Закарпаттяенергозбут» про видачу судового наказу про стягнення ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію

встановив:

У липні 2023 року ТОВ «Закарпаттяенергозбут» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 6 383,79 грн.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 липня 2023 року у видачі судового наказу відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ТОВ «Закарпаттяенергозбут» оскаржило таку в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування скарги посилається на те, що відмовляючи у видачі судового наказу, судом першої інстанції не було враховані норми ЦПК України, а також порядок надання житлово-комунальних послуг.

Зазначає, що згідно ч.3 ст.163 ЦПК України документ, а саме Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого суд має право встановити право заявника на стягнення заборгованості, не передбачено надавати до заяви про видачу судового наказу. Так, заявник у своїй заяві не посилався на підтвердження обставин, що стосуються факту реєстрації заявника чи факту взяття його на облік як платника податків, а вказував на наявність обов`язку боржника, з яким укладено договір та який фактично користується послугами за вказаною адресою, сплатити за надані послуги з постачання електричної енергії на підставі нормативно-правових актів, які регулюють питання про надання цих послуг.

Вважає, що висновок місцевого суду суперечить вимогам п.3 ч.1 ст. 161 ЦПК України, оскільки заявник звернувся із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію, у якій зазначив свої вимоги і обставини, а на обґрунтування цих вимог долучив документи, які, на думку заявника, підтверджують фактичне надання та отримання ОСОБА_1 послуг електропостачання, а саме - роздруківку Публічного договору про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг, та абонентську книжку за особовим рахунком № НОМЕР_1 , в якій вказані обсяги споживання електроенергії, а також відображено суми на оплату побутовим споживачем отриманих послуг та суми, які частково сплачені споживачем.

Щодо зазначення судом підстав для відмови у видачі судового наказу доручення заявником неналежно завірених копій для боржника, то вказує, що нормами ЦПК України не передбачено надання такої копії. При цьому заявник направив копію такої заяви боржник з метою оптимізації роботи та для прискорення процесу розгляду такої заяви.

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу (п.1 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції, виходив з того, що до матеріалів справи не долучено жодних документів щодо статусу юридичної особи, зокрема: Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які містять інформацію щодо відомостей про юридичну особу або її відокремлений підрозділ (у тому числі про взяття на облік в органах державної статистики та податкових органах, видачу ліцензії та документів дозвільного характеру), а також про проведену реєстраційну дію, через що суд позбавлений можливості перевірити право вимоги заявника щодо стягнення заборгованості (тобто перевірити дату реєстрації заявника, дату взяття на облік як платника податків). Разом з цим, заявником до матеріалів заяви про видачу судового наказу не долучено інших установчих документів товариства, згідно яких суд міг би встановити повноваження особи, за підписом якої видана довіреність представнику. Крім цього, зазначав, що долучені до заяви про видачу судового наказу копії документів у другому екземплярі для боржника не завірені належним чином відповідно вимог ЦПК України та ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду, враховуючи наступне.

Наказне провадження це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Частиною 1 статті 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Статтею 163 ЦПК України встановлені вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу.

Згідно з вимог ч.ч. 1-3 ст. 163 ЦПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

У заяві повинно бути зазначено: найменування суду, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються: документ, що підтверджує сплату судового збору; документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; заяву подано з порушенням правил підсудності.

Так, зі змісту ч.3 ст. 163 ЦПК України не передбачається обов`язку заявника додавати до заяви про видачу судового наказу такі документа як Витяг із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та/або виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, згідно яких суд міг би встановити право заявника на стягнення заборгованості.

Також суд першої інстанції виходив з того, що заявником до матеріалів заяви про видачу судового наказу не долучено інших установчих документів товариства, згідно яких суд міг би встановити повноваження особи, за підписом якої видана довіреність представнику.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 № 755-IV якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Так, згідно ч.3 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема відомості про керівника юридичної особи: прізвище, ім`я, по батькові, посада, дата призначення або набуття повноважень, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Отже, за наявності сумнівів щодо наявності повноважень у особи, за підписом якої видана довіреність представнику, суд може скористатися відомостями, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, містяться відомості про те, що керівником юридичної особи ТОВ «Закарпаттяенергозбут» є Німець Н.Б.

З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви додано довіреність, згідно з якою ТОВ «Закарпаттяенергозбут» в особі директора Німець Н.Б., яка діє на підставі статуту, уповноважено Кльофу І.Ф. представляти інтереси ТОВ «Закарпаттяенергозбут» в усіх судах України всіх інстанцій (в цивільних, господарських та адміністративних), в органах ДВС та у відносинах з приватними виконавцями, а також в інших органах державної та виконавчої влади, органах місцевого самоврядування, а також підписувати та подавати від імені Товариства, зокрема заяви про видачу судових наказів. Довіреність підписана керівником ТОВ «Закарпаттяенергозбут» Німець Н.Б. (а.с.8).

Враховуючи вищенаведене, вбачається, що довіреність видана ОСОБА_2 повноважною особою, у зв`язку з чим остання має право подавати та підписувати від імені ТОВ «Закарпаттяенергозбут» заяву про видачу судового наказу.

Крім цього, місцевий суд, відмовляючи у видачі судового наказу, виходив з того, що долучені до заяви про видачу судового наказу копії документів у другому екземплярі для боржника не завірені належним чином відповідно вимог ЦПК України та ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів».

Однак з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися, оскільки, положеннями статті ст.163 ЦПК України не передбачено надання до заяви про видачу судового наказу її копії разом з доданими до неї документами

Суд першої інстанції, не врахувавши наведеного, дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для відмови у видачі судового наказу.

Скаржником у заяві про видачу судового наказу зазначено, що до вказаної заяви додаються наступні документи: роздруківка публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг в 1 прим. на 2 арк., абонентська книжка в 1 прим.; копія довіреності представника на право підпису в 1 прим. на 1 арк., оригінал платіжного доручення №136766 від 08.06.2023 про сплату судового збору в 1 прим. на 1 арк; копії заяви для боржника на 10 арк.

Отже, ним виконано передбачені ч.3 ст.165 ЦПК України вимоги, а саме додано документ, що підтверджує сплату судового збору; документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; копію договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості, а також інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (на думку заявника, таким документом є абонентська книжка за особовим рахунком, згідно якої можна встановити фактичне споживання електричної енергії за адресою проживання споживача, наявність заборгованості за спожиту електричну енергію, а також суми, які частково сплачені споживачем).

Згідно з п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Отже, виходячи з повноважень апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 376, п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу судді суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про видачу судового наказу.

Вимоги апелянта про стягнення на його користь судових витрат щодо сплати судового збору та на правничу допомог задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

За змістом положень ч.ч. 1, 4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.2ст.137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3ст.137 ЦПК України).

У справах наказного провадження учасниками справи є заявник та боржник (частина другаст.42 ЦПК України).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн слід відмовити, оскільки, зі змісту норм ЦПК України вбачається, що відшкодування витрат на правничу допомогу можливе лише у справах позовного провадження, а у справах наказного провадження такі судові витрати не відшкодовуються.

При цьому слід наголосити, що ч.2 ст.164 ЦПК України визначає, що в разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

У стягненні судового збору, сплаченого стягувачем при поданні апеляційної скарги, слід відмовити, тому що відшкодування суми судового збору, сплаченого у наказному провадженні, підлягає відшкодуванню лише на користь заявника у разі пред`явлення ним позову до боржника.

Враховуючи системне тлумачення норм, що регулюють порядок стягнення судових витрат пов`язаних з розглядом справи, суд не вбачає правових підстав для стягнення заявлених адвокатом Чекан В., яка діє в інтересах ТОВ «Закарпаттяенергозбут» витрат на правничу допомогу та витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки, відшкодування таких витрат, здійснюється у позовному провадженні, у справах наказного провадження такий вид судових витрат не відшкодовуються.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 379, 381-384, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» задовольнити частково.

Ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 липня 2023 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відмовити у задоволенні вимоги про стягнення судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді