Номер провадження: 22-ц/813/796/23
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомарецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши в судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - адвоката Онощенко Катерини Віталіївни на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

02 липня 2018 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог посилався на те, що між банком та ОСОБА_1 05 жовтня 2005 року було укладений кредитний договір, за яким банк надав кредитні кошти в розмірі 18720,0 доларів США строком до 05.10.2015 року. В свою чергу, ОСОБА_1 за спірним договором зобов`язався сплатити 12,5 % річних за користування коштами, комісію, виконати інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором. Виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 було забезпечено укладенням між банком та ОСОБА_2 договору поруки. Банк стверджував, що позичальник взятих на себе договірних зобов`язань не виконав. Станом на 16.05.2018 року заборгованість за договором складає 13 383,60 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на дату розрахунку складає 350 794,95 грн. В порядку ст. 554 ЦК України банк просив стягнути спірну заборгованість з відповідачів в солідарному порядку. Окрім задоволення позовних вимог, банк просив стягнути з відповідачів судовий збір в розмірі 5261,92 грн (т. 1, а.с. 1-3).

12 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із зустрічним позовом, в якому просив суд визнати договір поруки припиненим. В обґрунтування зустрічного позову останній послався на те, що 24.12.2010 року між банком та позичальником ОСОБА_1 укладена додаткова угода до спірного кредитного договору. За додатковою угодою, зокрема, збільшилась фактична сума заборгованості, змінений строк погашення заборгованості (п.1.3), що, відповідно, призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Також стверджував, що він на укладення додаткової угоди згоди не надавав, в порушення ст. 559 ЦК України взагалі не був повідомлений про внесення змін до кредитного договору (т. 2, а.с. 44-48)

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором станом на 16.05.2018 року в розмірі 13 383 доларів США 60 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ 350 794 грн 95 коп. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в розмірі 5261, 92 грн. Зустрічний позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим задоволено. Визнано припиненим договір поруки, укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правилами та обов`язками є Акціонерне товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 . Стягнено з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768,40 грн. В позові Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено (т. 2, а.с. 147-152).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив суд оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити у відповідній частині нове, яким відмовити Акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, не надано оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що факт отримання спірних коштів ОСОБА_1 не спростований, так як вважає, що саме позивач, заявляючи вимоги про стягнення заборгованості, повинен був довести факт надання кредитних коштів. Також, на думку апелянта, надана банком виписка не є документом, яким підтверджується факт видачі кредитних коштів, так як документами, що повинні підтверджувати факт видачі банком кредитних коштів є касові або меморіальні документи, встановленої форми, проте, як зазначає апелянт, банком не надано жодного з вказаних документів, що і свідчить про недоведеність позовних вимог та необґрунтованості оскаржуваного рішення. Апелянт вважає, що виписка з особового рахунку не може бути допустимим доказом так як складено за відсутності обов`язкових реквізитів, таких як назва період реєстрації операції, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь в їх складанні та складена невстановленою особою. Крім того, апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що розмір заборгованості підтверджується наданим банком розрахунком, а той факт, що таких розрахунок не може бути підтвердженням суми заборгованості встановлений висновком експерта. Стосовно проведеної судово-економічної експертизи апелянт вказує, що під час розгляду справи, суд першої інстанції не досліджував висновок експерта, не надав належної оцінки, а в оскаржуваному рішенні не міститься згадування про те, що у справі проводилася вказана експертиза. На думку апелянта, суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строків позовної давності так як, відповідно до наданого банком, разом з позовною заявою, розрахунку заборгованості, порушення графіку погашення боргу відбувалося ще починаючи з 2006 року, проте банк не звернувся за захистом своїх порушених прав і тому сплинув 3-річний строк звернення до суду. Також, апелянт вважає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не надав оцінки твердженням ОСОБА_1 щодо перебігу строку звернення до суду, так як, на думку апелянта, пред`явивши вимоги про дострокове погашення кредиту, банк змінив строки виконання зобов`язання, а саме 60 днів з дня отримання вимоги, але, як вказує апелянт, після сплину тільки 53 днів банк звернувся до суду, а отже в момент звернення права банку ще не були порушені. Апелянт вказує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, зокрема, суд при ухваленні оскаржуваного рішення вийшов за межі позовних вимог, так як банком заявлено вимогу солідарного стягнення боргу, в той час під час задоволення позовних вимог сума боргу підлягала стягненню лише з ОСОБА_1 . Також, апелянт зазначає, що під час розгляду справи суд не вирішував заяви та клопотання, заявлені ОСОБА_1 , зокрема клопотання про витребування оригіналів документів, заява про забезпечення доказів шляхом витребування (т. 2, а.с. 163-182).

18 лютого 2021 року Одеським апеляційним судом отримано апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк аваль» - адвоката Онощенко Катерини Віталіївни на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2020 року, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору поруки припиненим відмовити в повному обсязі, стягнути судовий збір у сумі 7892,88 грн на користь апелянта. В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, деякі висновки не відповідають обставинам справи та наявні порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовного того, що фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами і через це відбувається зміна строку погашення заборгованості, адже, як зазначає апелянт, відповідно до Додаткової угоди від 24.12.2010 року сторони дійшли згоди врегулювати заборгованість позичальника за кредитним договором і ця угода була укладено з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України. Також апелянт не погоджується з висновками суду стосовно того, що відсутня згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності, надана у спосіб, передбачений договором поруки, так як, відповідно до умов Договору поруки сторони визначили, що у випадку невиконання боржником взятих зобов`язань, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник. Також, на думку апелянта, суд першої інстанції прийняв зустрічний позов із порушенням строку, так як зустрічний позов був прийнятий після спливу більше року з дати відкриття провадження без належних підстав для поновлення строку. Апелянт вказує, що суд першої інстанції порушив межі позовних вимог, так як в заявлених вимогах зустрічного позову не було вимоги стягнення на користь ОСОБА_2 суми судового збору. Крім того, апелянт зазначає, що на адресу банку не надходили ні ухвала про відкриття провадження, ні ухвала про призначення експертизи, ні ухвала про поновлення провадження, ані жодної повістки після призначення експертизи, та не було оприлюднено інформацію про стан розгляду справи на офіційних сайтах, і це, на думку апелянта, є порушенням принципу відкритості судового процесу. Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема посилання на ст.547 ЦПК України, так як такі положення, як те, що згода поручителя має надаватись в письмовій формі та належною є згода поручителя у формі додаткової угоди до договору поруки не передбачені відповідною нормою, та посилання на ч.1 ст.559 ЦПК України, оскільки банк не збільшував обсяг відповідальності поручителя (т. 2, а.с. 184-199).

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 28.04.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - адвоката Онощенко Катерини Віталіївни на рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 01.10.2020 року (т. 2, а.с. 210-212, 213-216) та ухвалою від 13.05.2021 року справу призначено до розгляду (т. 2, а.с. 224).

Сторони своїм правом закріпленим статтею 360 ЦПК України не скористалися, відзив на адресу суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Учасники провадження про час, місце та порядок судового розгляду повідомлені належним чином.

13.03.2023 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання адвоката Лень Юлії Василівни в інтересах ОСОБА_1 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Проте ухвалою від 14.03.2023 року в задоволенні заявленого клопотання було відмовлено з причин відсутності відповідних доказів щодо направлення копії вказаного клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції сторонам по справі (т. 3, а.с. 60-61, 62-63).

Представником Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» направлено на адресу суду заяву про проведення судового засідання за відсутності апелянта (т. 2, а.с. 29-39). На адресу суду також надійшла заява ОСОБА_2 про розгляд справи за його відсутності (т. 3, а.с. 43-44).

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

05.10.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» в особі начальника 27-го Одеського відділення Михайлюк Олени Іванівни та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/0027/82/37744, згідно якого останній отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 18720,0 дол. США, строком до 05.10.2025 року (т. 1, а.с. 10-14).

Також 05.10.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» в особі начальника 27-го Одеського відділення Михайлюк Олени Іванівни та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за яким останній на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед кредитором відповідати по зобов`язанням боржника ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору (т. 1, а.с. 16).

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 16.05.2018 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 333531,99 грн заборгованість за кредитом, 17262,96 грн заборгованість за відсотками (т. 1, а.с. 5-6).

16.04.2018 року представником Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» було направлено на адресу ОСОБА_1 досудову вимоги про дострокове виконання грошових зобов`язань, згідно якої останнього було проінформовано, що у зв`язку із невиконанням зобов`язань по кредитному договору, наявна заборгованість станом на 03.04.2018 року, яка складає 12806,09 дол. США заборгованість по кредиту; 506,44 дол. США заборгованість по відсоткам (т. 1, а.с. 17-20).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив із того, що досліджуючи матеріали цивільної справи, докази, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень суд вважає, що первісний позов банку до позичальника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки факт отримання відповідачем спірних грошових коштів в процесі розгляду справи не спростований, підтверджується випискою з особового рахунку відповідача як клієнта банку, з якої вбачається часткове виконання обов`язку за кредитним договором в строк до 16.04.2018 року. Розмір заборгованості підтверджується наданим банком розрахунком, випискою по рахунку та складається із поточної заборгованості 12724,98 дол. США; заборгованості по відсоткам 658,0 дол. США, та не спростований боржником.

При розгляді вимог відповідача щодо застосування позовної давності, суд виходить із роз`яснень п. 1.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», положень ст. 256, 267 ЦПК України, та оскільки останній платіж було здійснено позичальником 16.04.2018 року, із позовом до суду банк звернувся 02.07.2018 року, тобто із дотриманням строку звернення за захистом порушеного права.

Також суд дійшов висновку про обґрунтованість зустрічного позову ОСОБА_2 щодо припинення договору поруки, адже як вбачається з матеріалів справи, банком не надано жодних доказів на підтвердження інформування поручителя про укладення додаткової угоди № 014/0027/4/37744/3 від 24.12.2010 року до кредитного договору, якою збільшився обсяг його відповідальності.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору зобов`язаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 634 ЦК України встановлює, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України)/.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно матеріалів справи, 05.10.2005 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/0027/84/37744, згідно якого Банк на положенням та на умовах цього договору надає Позичальнику кредиту у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 18720,0 дол. США, строком на 240 місяців з 05.10.2005 року по 05.10.2025 року, з процентною ставкою 12,5 % річних. В якості додатків до вказаного кредитного договору долучено графік погашення кредиту із зазначенням розміру відповідних грошових сум, які підлягають щомісячному внесенню на позичковий рахунок № НОМЕР_1 (п. 4.1). Кожна сторінка зазначеного договору та графіка погашення засвідчено підписами сторін, в тому числі безпосередньо боржника ОСОБА_1 . До матеріалів справи позивачем також було долучено належним чином засвідчену копію заяви № 15-27/22-41 ОСОБА_1 про надання кредиту та заяву-анкету позичальника (т. 1, а.с. 179).

Позивачем також було долучено до матеріалів справи розрахунок заборгованості, згідно якого станом на 16.05.2018 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 12724,98 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 333531,99 грн; заборгованість за відсотками - 658,62 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 17262,96 грн. При цьому, з вказаного розрахунку також вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 здійснювалося періодичне погашення виниклої заборгованості за кредитом згідно обумовленого сторонами графіку платежів, що в свою чергу, також підтверджується наявними в матеріалам платіжними квитанціями про перерахування ОСОБА_1 грошових коштів на рахунок Банку (за 2005, 2007, 2008, 2009, 2010, 2015 роки) (т. 1, а.с.235-250). Окрім того, дійсність вказаним платіжних квитанцій та відповідно спрямованість грошових сум на рахунок Банку, з метою погашення заборгованості по кредиту, в свою чергу, боржником не спростовано.

Разом з тим, долучений позивачем пакет документів (пояснення по справі від 30.05.2019 року з додатками (т. 1, а.с. 168-250) містить відповідні заяви, складенні та засвідченні безпосередньо ОСОБА_1 , а саме: заяви від 09.02.2011 року, згідно якої останній надає згоду Банку на здійснення щомісячної оплати по кредитному договору з поточного рахунку НОМЕР_2 в дол. США в розмірі щомісячного платежу згідно кредитного договору (т. 2, а.с. 222); заяви від 12.09.2011 року про реструктуризацію виниклої заборгованості за пенею, зазначаючи при цьому, що протягом 4-х років, починаючи з 2005 року ним не допускалися прострочення по платежам згідно договору (т. 1, а.с. 224-225); заяви від 12.04.2010 року щодо можливості реструктуризації заборгованості за кредитним договором (т. 1, а.с. 230); заяви від 14.06.2010 року, згідно якої відповідачем зазначалося про виникнення заборгованості з 2010 року та прохання дійти компромісів з-приводу списання пені по кредиту. Зі змісту зазначених заяв вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до Банку з приводу укладеного між ними 05.10.2005 року кредитного договору № 014/0027/84/37744, в тому числі з метою реструктуризації боргу (заяви від 29.03.2010 року та від 06.04.2010 року про зміну умов кредитування, які також містять підпис позичальника), та відповідно підтверджується факт виконання ним своїх зобов`язань по кредиту, а саме здійснення погашення виниклої заборгованості, що в свою чергу визнається самим боржником ОСОБА_1 , та свідчить про визнання останнім свого боргу по кредиту. Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові від 23.12.2020 року по справі № 127/23910/14.

Вищенаведене в своїй сукупності спростовує відповідні доводи апелянта щодо відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження факту отримання грошових коштів згідно кредитного договору.

Стосовно посилання апелянта на наявний в матеріалах справи висновок експерта № СЕ-2505-5-1141.19 від 20.02.2020 року, слід зазначити, що судовим експертом в процесі проведення судово-економічної експертизи зроблено висновок про неможливість підтвердження розрахунку заборгованості за кредитним договором від 05.10.2005 року громадянина ОСОБА_1 перед банком, складеним Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» станом на 16.05.2018 року, з причин недостатності наявних в матеріалах цивільної справи документів, проте не констатовано саме безпосередньо факт не отримання боржником відповідних грошових коштів згідно кредитного договору та відповідно не здійснення операцій, спрямованих на погашення заборгованості.

Разом з тим, слід враховувати, що за положенням ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України).

При цьому, експерт відповідно до положень Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень № 53/5, наділений правом відповідно до процесуального законодавства заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи.

Таким чином, враховуючи зазначене, та відповідно здійснення погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, що в свою чергу свідчить про визнання останнім свого боргу по кредиту, оскільки будь-якого іншого альтернативного розрахунку заборгованості останнім на адресу суду не надано, суд першої інстанції відповідно дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у зазначеному позивачем розмірі, згідно розрахунку заборгованості.

Відносно апеляційної скарги представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - адвоката Онощенко Катерини Віталіївни, щодо оскарження рішення суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим, слід зазначити.

За положенням ст. 553 ЦК України, договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання (ч. 1 ст. 559 ЦК України)

З матеріалів справи вбачається, що 05.10.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким сторони домовилися, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед кредитором відповідати по зобов`язанням боржника ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору № 014/0027/82/37744 від 05.10.2005 року.

При цьому, з матеріалів справи також вбачається, що 29.03.2010 року та 06.04.2010 року ОСОБА_1 було заповнено відповідні заяви-анкети про зміну умов кредитування, згідно якої останній зазначав, що причиною звернення із відповідними заявами є тяжке фінансове становище та відсутність компенсації зі сторони фонду (т. 1, а.с. 182, 183), у зв`язку із надходження яких в подальшому, 24.12.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 014/0027/84/37744/3, згідно змісту якої з моменту укладення вказаної угоди, заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, у зв`язку із чим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Разом з тим, п. 3.3 угоди передбачено, що у випадку порушення (неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань, встановлених п. 3.1 3.2 цієї Додаткової угоди, розмір процентної ставки за кредитним договором підвищується на 500 базисних пунктів в порядку передбаченому цією угодою. Процентна ставка по кредиту, передбачена п. 3.3 підвищується в перший робочий (банківський) день місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено порушення позичальником зобов`язань визначених п.п. 3.1-3.2 угоди, та така зміна не потребує укладення додаткової угоди до кредитного договору (п. 3.4).

Тобто, з наведеного вбачається, що згідно укладеної додаткової угоди відбувається збільшення розміру суми кредиту за рахунок відсотків, що в свою чергу, враховуючи при цьому зміну строку погашення кредиту, свідчить про збільшення основного зобов`язання для позичальника та відповідно для поручителя, та в даному випадку потребує погодження вказаної зміни умов кредитування із поручителем ОСОБА_2 .

Разом з тим, згідно положень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України, наведених в постанові № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», а саме п. 22 відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов`язується зі зміною забезпеченого зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгодженні, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручителя має право на пред`явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання.

Згідно наявних матеріалів справи, укладений між Банком та поручителем ОСОБА_2 договір поруки від 05.10.2005 року відповідної відмітки не містить.

Тобто з наведеного вбачається, що у встановленні та визначенні сторонами умови кредитного договору від 05.10.2005 року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 додаткової угодою від 24.12.2010 року, факт укладення якої також не спростовується боржником, було внесено відповідні зміни, які в свою чергу, спричинили збільшення відповідного обсягу відповідальності боржника та відповідно й поручителя, згода якого на внесення відповідних змін до кредитного договору в матеріалах справи відсутня, що в розумінні положень ч. 1 ст. 589 ЦК України є підставою для припинення поруки, адже належною згодою поручителя є згода надана в письмовому вигляді (ст. 547 ЦК України), а тому, зазначене в своїй сукупності спростовує відповідні доводи апелянта в цій частині.

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції меж позовних вимог щодо стягнення з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 вартість сплаченого судового збору, слід зазначити, що за положенням ст. 141 ЦПК України, судові витрат (які у відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України складаються в тому числі й з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи), покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тобто, враховуючи, що зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим було задоволено в повному обсязі, оскільки останнім за подання відповідного позову було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн, на підтвердження чого долучено відповідну платіжну квитанцію, тому судом першої інстанції у відповідності до норм чинного законодавства, а саме положення ст. 141 ЦПК України було вирішено питання щодо розподілу судових витрат. При цьому, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеса від 22.10.2019 року вказаний зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду із первісним позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення заборгованості та поновлено ОСОБА_2 пропущений строк на звернення із зустрічним позовом, на підставі наведення останнім поважних причин пропуску такого строку, саме те, що підстави звернення із відповідним позовом про припинення договору поруки стали відомі останнього лише після отримання відзиву банку та ознайомлення в судовому засіданні із матеріалами кредитної справи, що, в свою чергу, підтверджується наявними матеріалами справи, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо поновлення строку та прийняття вказаного зустрічного позиву.

Так, відповідно вказані доводи апелянта також відхиляються апеляційним судом.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Тому, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу апелянта на те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, оскільки апелянтами не було наведено належним та обґрунтованим доводів на спростування правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - адвоката Онощенко Катерини Віталіївни відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький