Справа № 348/1367/22
Провадження № 22-ц/4808/1121/23
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 20 червня 2023 року, у складі судді Міськевич О.Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцова Наталія Миколаївна, Переріслянська сільська рада, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: Приватний нотаріус Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцова Н.М., Гаврилівська сільська рада, про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Гаврилівка Надвірнянського району, померла його матір ОСОБА_3 , 1929 року народження.

Після смерті матері залишилася спадщина, яка складається з домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Спадкоємцями за законом першої черги після смерті матері є він та його сестра ОСОБА_2 .

У травні 2020 року він звернувся до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцової Н.М. із заявою про прийняття спадщини. Однак від нотаріуса дізнався, що перед смертю його матір склала заповіт в Гаврилівській сільській раді, яким все своє майно заповіла його сестрі ОСОБА_2 , який завірила власним підписом.

Вважає даний заповіт недійсним, оскільки його матір ОСОБА_2 була неписьменна, писати не вміла та підписи на офіційних документах не ставила, а тому заповіт читати та підписувати не могла.

Просив визнати недійсним заповіт, посвідчений Гаврилівською сільською радою Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 20 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцова Н.М., Переріслянська сільська рада, про визнання заповіту недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що Гаврилівська сільська рада порушила порядок реєстрації оспорюваного заповіту, оскільки заповіт не міг бути підписаний спадкодавцем, так як мати позивача не була писемною.

Апелянт зазначає, що мати не була ходячою через старість та ряд хвороб, через які була прикута до ліжка, тому оспорюваний заповіт міг бути складений за її місцем проживання, а не в приміщенні Гаврилівської сільської ради, як зазначено в заповіті.

Вказує, що не може відвідати могили покійних батьків та батьківську хату, в якій він народився, і частка якої належить позивачу.

Просить скасувати рішення суту та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Вражає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Зазначає, що позивачу достовірно відомо, що їх мати ОСОБА_3 навчалася в місцевій школі, де закінчила 2 класи, мала початкову освіту, була грамотна, добре рахувала самостійно читала і писала. Тому могла вільно вчинити підпис в складеному нею заповіті 14 листопада 2016 року.

Заповіт був складений задовго до смерті спадкодавці, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тільки за місяць до смерті мати сторін злягла. На час складення заповіту спадкодавця самостійно ходила, була відносно активною і вільно могла прийти в приміщення виконкому Гаврилівської сільської ради, що знаходиться в цьому ж населеному пункті.

ОСОБА_3 особисто розпорядилась належним їй майном на випадок смерті, склавши заповіт, що також підтвердили свідки в судовому засіданні.

Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Апелянт ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (за вказаною ним адресою) причини неявки суд не повідомив.

Переріснянська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області просила рішення суду залишити без змін, розгляд справи проводити за відсутності представника третьої сторони.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Відповідачка ОСОБА_2 заперечила доводи апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми, змісту та порядку складення, прочитаний заповідачу та власноручно нею підписаний в присутності секретаря сільської ради, посвідчений повноважною на те особою, яка перевірила дієздатність спадкодавця і встановила дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок її смерті. Секретарем Гаврилівської сільської ради додержано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовність всіх необхідних у цьому процесі дій, а позивачем не доведено таких порушень, які би були наслідком недійсності заповіту.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у віці 90 років в с. Гаврилівка Надвірнянського району Івано-Франківської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 14.01.2020, актовий запис № 7.

04 листопада 2016 року ОСОБА_3 заповіла усе належне їй майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, своїй дочці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заповіт посвідчений секретарем виконкому Гаврилівської сільської ради Надвірнянської району івано-Франківської області Андрусяком Василем Івановичем.

Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Кузнєцової Н.М. від 09.10.2020, після смерті спадкодавця ОСОБА_3 залишились два спадкоємці першої черги, а саме син ОСОБА_1 , та дочка ОСОБА_2 , на яку складено заповіт. Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України, у зв`язку із наявністю заповіту, частка ОСОБА_1 у спадковому майні складає половину від того, що він мав би успадкувати по закону, тобто 1/4 частку. Відповідно частка ОСОБА_2 у спадковому майні складає 3/4 частки.

Згідно з довідкою, виданою Зеленською сільською радою ОТГ Надвірнянського району, Івано-Франківської області за № 402 від 12.05.2020, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а/з № 7 від 14.01.2020, на момент смерті була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 . Разом з нею проживали та були зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 онука, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 онук, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 правнук, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 правнук. Від імені померлої ОСОБА_3 в Гаврилівській сільській раді посвідчувався заповіт № 104 від 04.11.2016.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своє смерті.

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Стаття 1247 ЦК України встановлює загальні вимоги до форми заповіту. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (ст. 1251 ЦК України).

За змістом статті 37 Закону України «Про нотаріат», положень Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (у редакції, чинній на час складання спірного заповіту) право посвідчувати заповіти у сільських населених пунктах надано уповноваженим посадовим особам органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 1.4. розділу ІІІ Порядку при посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається.

Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України дає підстави зробити висновок, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 703/4689/18 (провадження № 61-14976св21).

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, на заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Заповіт може бути визнаний недійсним у тому випадку, коли волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно заповіту 04.11.2016 ОСОБА_3 заповіла усе своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося на день смерті, своїй дочці ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений секретарем виконкому Гаврилівської сільської ради Надвірнянської сільської ради Андрусяком В.І. Зміст статей 1241, 1254, 1307 ЦК України ОСОБА_3 роз`яснено секретарем сільської ради. У тексті заповіту ОСОБА_3 зазначено, що «цей заповіт записаний мною з моїх слів. До підписання прочитано мною та в голос та підписано власноруч». Вказаний текст написано рукописним текстом, та в графі «Підпис заповідача» проставлено власноручний підпис ОСОБА_3 . Також секретарем сільської ради Андрусяком В.І. засвідчено, що заповіт записаний ним зі слів ОСОБА_3 . Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно підписаний нею у його присутності о 10.45 год. Особу заповідача встановлено, дієздатність її перевірено (а.с. 63).

Таким чином, при посвідченні заповіту в повній мірі були дотримані правила, передбачені ст. 1247 ЦК України (загальні вимоги до форми заповіту); ст. 1251 ЦК України (посвідчення заповіту уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування). Заповіт від 04.11.2016, посвідчений секретарем виконкому Гаврилівської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області Андрусяком В.І. за реєстровим номером № 104, було складено без порушення вимог щодо його форми та посвідчення.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч. 1,2 ст. 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки він складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а також зазначено, що волевиявлення його матері не було вільним і не відповідало її волі, вона не підписувала заповіт, оскільки була хвора, а також не вміла писати.

Так, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що його матір була не письменною та хворіла, тому не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

В оспорюваному заповіті, який посвідчено секретарем виконкому Гаврилівської сільської ради Андрусяком В.І. зазначено, що особу ОСОБА_3 встановлено та перевірено її дієздатність. Також твердження щодо неграмотності заповідачки спростовано поясненнями свідків, наданих безпосередньо в судовому засіданні.

Враховуючи, що при складанні оспорюваного заповіту та його посвідченні було дотримано процедури, регламентовані ЦК України, Законом України «Про нотаріат» та Порядком, волевиявлення заповідача ОСОБА_3 було проявлено у внутрішній волі, яка знайшла своє втілення в заповіті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону, а тому вимога про визнання його недійсним не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 20 червня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин