Провадження № 22-ц/4808/1159/23
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л. В.,

суддів: Фединяка В. Д., Максюти І. О.,

секретар Возняк В. Д.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Розганюк Т. Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 липня 2023 року в складі судді Татарінової О.А., ухвалену в м. Івано-Франківську Івано-Франківській області, повний текст якого складено 20 липня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення орендної плати,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення орендної плати.

В обґрунтування позову зазначав, що 01 жовтня 2018 року між ним та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого він передав у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 15 кв.м по АДРЕСА_1 . Відповідно до пунктів 2.1., 2.2. договору оренди строк оренди становить 12 місяців і закінчується 31 жовтня 2019 року включно. Якщо жодна сторона в строк не менше як за 30 днів до закінчення строку оренди не заявить про намір припинити цей договір, то строк оренди автоматично пролонгується на 1 (один) рік. Оскільки жодна сторона не заявляла про намір припинити договір оренди, то він був пролонгований. Всупереч положенням договору оренди орендар не сплачувала орендодавцю орендну плату, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 01 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 63 750,00 грн.

Також, у порушення вимог статті 795 ЦК України ОСОБА_2 не повернула йому об`єкт оренди та 25 серпня 2021 року припинила державну реєстрацію фізичної особи підприємця, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис за №001037039. Внаслідок чого, відповідачу було нараховано неустойку у розмірі подвійної орендної плати за прострочення повернення об`єкта оренди в період з 01 листопада 2020 року по 31 липня 2021 року (включно) в розмірі 45 900,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у загальному розмірі 109 650,00 грн.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 липня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 орендну плату за період з 01 жовтня 2018 року по 31 липня 2021 року в розмірі 86 700,00 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 867,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 3 953,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що всупереч положенням договору оренди, в період користування об`єктом оренди орендар не сплатила орендодавцю орендну плату, а тому з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути орендну плату в розмірі 86 700,00 грн. Відмовляючи у стягненні неустойки суд виходив з того, що до спірних правовідносинах не підлягають застосування норми частини 2 статті 785 ЦК України, оскільки 01 листопада 2020 року договір був автоматично пролонгований на підставі пунктів 2.1, 2.2 договору оренди №1.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду в частині задоволених вимог, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що укладений договір оренди нежитлового приміщення не відповідає вимогам законодавства. До моменту укладення договору оренди вона перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 та працювала на посаді продавця-консультанта. Літом 2018 року позивач запропонував їй нібито орендувати в нього приміщення для здійснення господарської діяльності, пояснивши це тим, що такі дії необхідно для зменшення сплати податків та відсутності питань в Управління Держпраці. Після реєстрації як фізичної особи-підприємця її було звільнено із займаної посади та тією ж датою укладено договір оренди нежитлового приміщення. Однак, вона і надалі продовжила працювати продавцем-консультантом у позивача, що свідчить про те, що вона фактично не використовувала це приміщення. Про факт не укладення правочину свідчить і та обставина, що нібито передане в оренду майно індивідуально не визначене, відсутня його конфігурація. Крім того, ОСОБА_1 не пред`являв їй жодних претензій по оплаті орендних платежів за весь період дії договору (2 роки). Водночас у пункті 3.2. договору зазначено, що оплата першого та останнього місяця оренди, здійснюється протягом десяти календарних днів з дня підписання цього договору. Даних платежів вона не сплачувала, а позивач не вимагав їх сплати у встановлений договором термін, тобто договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків та носить декларативний характер. Обставини щодо удаваності укладення договору оренди були відомі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яких вона просила викликати в судове засідання в якості свідків. Проте, суд з невідомих причин відмовив її у задоволенні клопотанні, що вплинуло на повноту та всебічність розгляду справи.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн.

Заяви (клопотання) учасників справи

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Розганюк Т. Є. апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній мотивів, просили її задовольнити.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у відсутності відповідача не встановлено.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

Суд першої інстанцій встановив, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить крамниця промтоварів за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 49-53).

Згідно технічного паспорту крамниця промтоварів складається з 2 торгових залів.

24 вересня 2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості про реєстрацію ОСОБА_2 фізичною особою підприємцем, 2 групи (а.с.11-13).

01 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди №1 нежитлового приміщення (а.с.7-9).

Відповідно до пункту 1.1 договору орендодавець зобов`язується передати за плату орендарю в строкове користування, а орендар зобов`язується прийняти в строкове користування нежитлове приміщення, назване в пункті 1.3 договору (далі об`єкт оренди) і зобов`язується сплачувати орендодавцю орендну плату.

Пунктом 1.3 Договору оренди передбачено, що об`єктом оренди є нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 15 кв.м.

Строк оренди становить 12 місяців і закінчується 31 жовтня 2019 року включно. Якщо жодна сторона в строк не менше як 30 днів до закінчення строку оренди не заявить про намір припинити цей договір, то строк оренди автоматично пролонгується на 1 рік (пункти 2.1, 2.2 договору оренди ).

Згідно з пунктом 3.1 договору оренди загальна сума місячної орендної плати становить еквівалент середнього курсу комерційних банків в Україні на день платежу 170 грн кв.м. Якщо в сторін виникає спір, щодо розміру місячної орендної плати, тоді орендар в будь-якому разі повинен сплатити орендну плату, яка становить еквівалент 170 грн кв.м.

У пункті 3.4 сторони обумовили, що орендна плата починає нараховуватись з дня передачі об`єкта оренди орендарю.

01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписали акт приймання-передачі орендованого нежитлового приміщення, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняла в тимчасове користування відповідно до умов договору нежитлове приміщення площею 15 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відносини найму (оренди) врегульовані главою 58 ЦК України.

Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно зі статтею 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (частина друга статті 762 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно із частинами першою, третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що всупереч положенням договору оренди, в період користування об`єктом оренди орендар не сплатила орендодавцю орендну плату, суд першої дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості з відповідачки у судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності договору оренди вимогам закону колегія суддів вважає необґрунтованими.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріалами справи підтверджується, що у листопаді 2021 року ОСОБА_2 зверталась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору оренди нежитлового приміщення удаваним. При цьому зазначала, що укладений між сторонами договір оренди не відповідає вимогам законодавства, та відповідно до частини 1 статті 235 ЦК України є удаваним та укладався з метою приховання іншого правочину з метою мінімалізації сплати податків.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору оренди удаваним відмовлено (а.с.73-74).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року рішення Івано-Франківського міського суду від 29 вересня 2022 року змінено, мотивувальну частину викладено в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.75-79).

З постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про визнання договору оренди удаваним, оскільки позивачкою не надано доказів того, що договір оренди №1 нежитлового приміщення є удаваним, не доведено, що при укладанні договору оренди воля сторін була спрямована на приховання між сторонами трудового договору та те, що між сторонами дійсно існували трудові відносини.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості судового рішення в частині задоволення позову апеляційна скарга не містить.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь витрати на правничу допомогу у зв`язку із переглядом справи у розмірі 4 000,00 грн.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивач надав договір про надання правової допомоги від 12 вересня 2023 року, який укладений з адвокатом Розганюк Т. Є., ордер на надання правничої (правової допомоги), довідку від 22 вересня 2023 року про сплату адвокату винагороду (гонорар) у розмірі 4000,00 грн.

Згідно з пунктом 3.1. договору про надання правової допомоги за надання правової допомоги клієнт вносить адвокату винагороду (гонорар) у фіксованому розмірі 4000,00 грн, з них: 2500,00 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу; 1500,00 грн участь адвоката в суді апеляційної інстанції не залежно від кількості судових засідань.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, враховуючи документальне підтвердження витрат ОСОБА_1 , пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді апеляційної інстанції, відсутність заяви (заперечення) ОСОБА_2 щодо неспівмірності таких витрат, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 липня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, понесених на оплату професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 4000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта