ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1526/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води),

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року представник Концерну «Міські теплові мережі» звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що Концерн «МТМ» діє на підставі статуту. Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.

Концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідачів, як споживачів послуг, є виконавцем послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) в будинках, які безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «Міські теплові мережі». Відповідачі є споживачами таких послуг, які надаються у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

За період з 01.03.2015 по 30.09.2021 загальна сума заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого гарячого водопостачання, наданих Концерном «МТМ» відповідачам на адресу надання послуг: АДРЕСА_1 , складає 51 895,85 грн.

Договір між сторонами про надання вказаних послуг не укладений, що не звільняє відповідачів від обов`язку своєчасно вносити оплату за надані позивачем послуги.

Посилаючись на зазначені обставини, представник Концерну «Міські теплові мережі» просила суд стягнути з відповідачів заборгованість за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води в розмірі 51 895,85 грн. та судові витрати по оплаті судового збору в сумі 2 270,00 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2022 року позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) в сумі 51 895,85 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, - по 567,50 грн. з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та закрити провадження по справі, «притягнути Концерн «МТМ» до кримінальної відповідальності за збір та використання персональних даних та за фіктивні документи».

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що заявник ні повісток, ні інших матеріалів від суду першої інстанції не отримувала, її особистого підпису в матеріалах справи не має, ухвали про заочний розгляд справи вона не отримувала. Також, суд не міг розглядати справу в порядку спрощеного провадження. Суд першої інстанції позбавив відповідачів права бути присутніми при проголошенні рішення, адже учасників справи не було повідомлено належним чином про дату, час і місце засідання.

ОСОБА_1 зазначає, що договір між сторонами про надання послуг не укладений, а позивачем не доведено надання послуг, надані позивачем довідки про нарахування вартості послуг не можуть бути сприйняті судом в якості доказу надання послуг, оскільки ці довідки не підтверджують надання послуг і отримання їх відповідачами. З наданих Концерном «МТМ» розрахунків не зрозуміло на якій підставі проводилися дані розрахунки розміру плати.

Посилання позивача на Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, постанову Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року неприпустимі, суд не повинен був брати їх до уваги, адже вони втратили чинність.

Концерном «МТМ» не виконав свій обов`язок щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг.

Зазначення представника Концерну «МТМ» про те, що претензії від споживача не надходили, не відповідає дійсності. Претензії не тільки регулярно надходили протягом багатьох років, а й надходять і далі.

Крім іншого, Концерн «МТМ» просив стягнути заборгованість за надані послуги за період з 01.03.2015р. по 30.09.2021р., що є неприпустимим, позивач не мав права вимагати кошти за період з 01.03.2015р. по 18.02.2019р. у зв`язку зі спливом позовної давності.

ОСОБА_1 вважає, що суд належним чином не перевірив надані Концерном «МТМ» документи, останні засвідчені Запорізькою міською радою. Вказані документи є незаконними, адже «згідно витягу ЕДР (копія в додатках) взагалі не існує такої організації як Запорізька міська рада». Крім того, Концерн «МТМ» повинен співпрацювати з діючим у будинку АДРЕСА_2 органом самоорганізації населення, чого не було зроблено.

Також, на час ухвалення оскаржуваного рішення набрав чинності Закон України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» N 2479-IX від 29.07.2022 року, який містить заборону під час дії воєнного стану щодо стягнення плати за газ, теплопостачання, електроенергію тощо та заборону на подачу позовів до суду про стягнення оплати за ці послуги. Тому суд першої інстанції «не мав права задовольняти позов Концерну «МТМ», а мав би закрити провадження і відмовити Концерну «МТМ» згідно ч. 2 ст. 1 вказаного ЗУ N 2479-IX».

ОСОБА_1 зазначає, що в період дії воєнного стану в територіальних громадах, розташованих у районах проведення воєнних (бойових) дій, до яких відноситься Запорізький район (у тому числі і м. Запоріжжя) забороняється стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Від представника Концерну «МТМ» Фарзаєвої К.А. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

ОСОБА_1 надіслала на адресу апеляційного суду відповідь на відзив, просить не брати до уваги відзив представника Концерну «МТМ» через зловживання ним процесуальними правами, задовольнити апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду скасувати, закрити провадження по справі, притягнути Концерн «МТМ» до кримінальної відповідальності за збір та використання персональних даних та конфіденційної інформації, та «за фіктивні документи».

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено наявність підстав для стягнення заборгованості з відповідачів, які несуть солідарний обов`язок за зобов`язаннями щодо оплати вартості комунальних послуг, які надаються Концерном «Міські теплові мережі».

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Концерн «Міські теплові мережі» є юридичною особою, метою діяльності якої, відповідно до п. 2.1 Статуту, є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на постійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Предметом діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут тощо (п. 2.2 Статуту).

Позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надаються у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Особовий рахунок № НОМЕР_1 для ідентифікації споживача та здійснення розрахунків оформлений на ОСОБА_2 .

Згідно Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 23.11.2004, свідоцтва про право на спадщину від 24.11.2004, свідоцтва про право власності від 02.01.2002, угоди про розподіл спадкового майна від 24.11.2004, свідоцтва про право власності від 02.01.2002 належить на праві приватної власності 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з довідки Концерну «Міські теплові мережі», повнолітніми споживачами послуг, що надаються за вищевказаною адресою, є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які зареєстровані за вказаною адресою.

Так, за даними Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 15.12.2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 з 11.05.1984 по теперішній час, ОСОБА_1 з 18.12.2007 по теперішній час, ОСОБА_3 з 24.06.1987 по теперішній час, ОСОБА_4 з 12.12.2006 по теперішній час.

На підтвердженнявартості надання послуг та отримання таких відповідачами Концерн «МТМ» надав довідку щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а також розрахунок заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 за вказаною адресою.

Так, відповідно до наданого позивачем розрахунку за період з 01.03.2015 по 30.09.2021 за особовим рахунком № НОМЕР_1 , за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води), що надавалися за адресою: АДРЕСА_1 , наявна заборгованість на загальну суму 51 895,85 грн., з яких 45 037,96 грн. - за послуги з централізованого опалення, 6 857,89 грн. - за послуги з централізованого постачання гарячої води.

За вказаний період за надані послуги було нараховано 83 450,44 грн., сплачено споживачами 5 203,23 грн., субсидія 25 235,51 грн., соціальна допомога 1 115,85 грн.

Між сторонами виникли фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг відсутній.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії та гарячої води, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21липня 2005 року, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

За положеннями ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

За нормами ст.ст. 64, 67, 68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води; наймач і всі повнолітні члени сім`ї несуть солідарну майнову відповідальність за зобов`язанням, пов`язаним з найманням житла.

Відповідно до ст.ст. 150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За нормою ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина друга статті 317 ЦК України).

За правилами ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, який діяв в період виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01.05.2019 року, а також Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі - Правила № 630) розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно п.п. 20, 21 Правил № 630 плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно п. 30 Правил № 630 споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Відповідно до п. 29 Правил № 630, споживач має право на зменшення розміру плати у разі, зокрема, тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Споживач згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону.

Відповідачі в порушення вищевказаних норм законодавства свої зобов`язання щодо оплати наданих послуг належним чином не виконували, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за період з 01.03.2015 по 30.09.2021 в сумі 51 895,85 грн.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення такої заборгованості.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а вищенаведені доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Так, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2021 року було постановлено прийняти до розгляду позовну заяву Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води та відкрити провадження у справі. Також постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (т. 1, а.с. 22).

Вказана ухвала отримана відповідачами 05.01.2022 року (т. 1, а.с. 24).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2022 року клопотання представника позивача Концерну «Міські теплові мережі» Калініної-Заєць Ю.М. про направлення за підсудністю до Ленінського районного суду м. Запоріжжя цивільної справи за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води задоволено. Цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Ленінського районного суду м. Запоріжжя (т. 1, а.с. 36-37).

Ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2022 року отримана ОСОБА_1 31.01.2022 року (т. 1, а.с. 39).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2022 року цивільна справа за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води бути прийнята до провадження Ленінським районним судом м. Запоріжжя (т. 1, а.с. 55).

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 01.04.2022 року ОСОБА_1 отримала судову повістку на судове засідання, яке було призначено на 12.04.2022 року (т. 1, а.с. 57).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2022 року було виправлено описку в ухвалі Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2022 року про прийняття до провадження справи №335/13054/21 за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, викладено перший абзац резолютивної частини в наступній редакції: «Цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, прийняти до свого провадження» (т. 1, а.с. 66).

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 15.06.2022 року ОСОБА_1 отримала судову повістку на судове засідання, яке було призначено на 19.07.2022 року (т. 1, а.с. 70).

02.08.2022 року відповідачі отримали судові повістки на судове засідання, яке було призначено на 31.08.2022 року (т. 1, а.с. 78).

13.09.2022 року відповідачі отримали судові повістки на судове засідання, яке було призначено на 17.10.2022 року (т. 1, а.с. 116).

Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Статтею 281 ЦПК України визначено, що про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із частиною першою статті 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Відповідно до частини четвертої статті 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Частиною першою статті 288 ЦПК України визначено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для справи.

Отже, підставою скасування заочного рішення є встановлення під час перегляду справи обставини неналежного повідомлення відповідача про судове провадження.

Встановлено, що районний суд направляв судові повістки та інші процесуальні документи відповідачам, у т.ч. ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена адреса підтверджена інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради.

Поштовий конверт з судовою повісткою на ім`я ОСОБА_1 , направлений за адресою: АДРЕСА_1 , на судове засідання, яке було призначене на 17.11.2022 року, повернутий до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 1, а.с. 122).

Поштові конверти з судовими повістками на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , направлені за адресою: АДРЕСА_1 , на судове засідання, яке було призначене на 17.11.2022 року, також були повернуті до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 1, а.с. 118, 119, 120).

Відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.

Ураховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02 лютого 2022 року у справі № 752/11662/20 (провадження № 61-14813св21), від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) суд першої інстанції дійшов правильного висновку про належне повідомлення відповідачів, у т.ч. ОСОБА_1 , про судовий розгляд справи.

Також, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення у справі.

Доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо порядку ухвалення заочного судового рішення не підтвердилися під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Належне повідомлення ОСОБА_1 про судовий розгляд справи підтверджено матеріалами справи та не спростовано нею, оскільки довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутністю за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду.

Доводи ОСОБА_1 про те, що справу було неправомірно розглянуто судом в порядку спрощеного позовного провадження, оцінюються колегією суддів критично, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ціна позову у вказаній справі становить 51 895,85 грн., ухвалою суду від 22 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, а згідно ст. 19 ЦПК України (в редакції чинній на день призначення справи в порядку спрощеного провадження) малозначними є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак суд міг розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила довід, що позивач не надав договорів про надання відповідних житлово-комунальних послуг.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним доводом, оскільки відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція сформульована у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 638/11034/15-ц, 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц, 18 грудня 2019 року у справі № 522/2625/16-ц, 25 березня 2020 року у справі № 211/3347/18-ц, 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17, Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8196/20 від 7 липня 2020 року. Велика Палата Верховного Суду у справі № 712/8196/20 погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 2 статті 416 ЦПК України та частини 1 статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковими для застосування судами.

ОСОБА_1 не спростувала належними доказами неправильності проведених позивачем розрахунків існуючої заборгованості за надані послуги.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 , всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів відсутності у неї заборгованості за надані позивачем послуги, не надали свого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку, поданого позивачем.

Твердження ОСОБА_1 щодо відсутності затверджених тарифів, які є підставою для нарахування споживачеві щомісячних платежів за отримання житлово-комунальної послуги, також не беруться судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки до матеріалів справи були долучені нарахування теплової енергії та нарахування за гаряче водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , де вказані суми нарахувань із зазначенням сум тарифів окремо по послугам, які надавались позивачем (т. 1, а.с 106-107, 108, 115).

Крім того, тарифи на житлово-комунальні послуги оприлюднюються та є загальнодоступними.

Зазначення в апеляційній скарзі щодо наявності претензій від споживача стосовно ненадання послуг або надання послуг неналежної якості не спростовують висновків суду, оскільки всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів наявності підстав для звільнення від їх оплати або для зменшення оплати.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що посилання позивача на Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, постанову Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року неприпустимі, суд не повинен був брати їх до уваги, адже вони втратили чинність, колегія суддів зазначає, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року діяв в період виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01.05.2019 року, Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, були чинними на момент виникнення спірних правовідносин. Отже, судом не допущено неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо аргументів апеляційної скарги про застосування строку позовної давності колегія суддів виходить з такого.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частинами 3, 4 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, судом по справі постановлено заочне рішення.

Звертаючись із заявою про перегляд заочного рішення (т. 1, а.с. 135-136), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не заявляли про пропуск позивачем позовної давності та наявності у зв`язку із цим підстав для відмови у позові.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 317/3698/15-ц (провадження № 61-19795св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, то це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Відповідно до наведених правових висновків апеляційний суд вправі вирішувати питання про застосування позовної давності за заявою відповідача, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, проте у разі, якщо про застосування позовної давності відповідач заявив під час подання заяви про перегляд заочного рішення у справі.

Як встановлено у справі, яка переглядається, відповідачами клопотання про застосування строку позовної давності не заявлялось, поважних причин у порушенні строку для подачі такої заяви під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції, у заяві про перегляд заочного рішення, відповідачі суду не повідомляли.

За таких обставин відсутні підстави для застосування судом апеляційної інстанції наслідків спливу позовної давності, про що ОСОБА_1 заявлено в апеляційній скарзі.

Доводи ОСОБА_1 щодо неналежного засвідчення копій документів не знайшли свого підтвердження.

Так, письмові докази подані представником позивача в належним чином засвідчених копіях відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що позивачу згідно Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» N 2479-IX від 29.07.2022 року заборонено звертатися з позовами про стягнення заборгованості за комунальні послуги, то такі є хибними, оскільки, заборона стягувати з громадян заборгованість за житлово-комунальні послуги, утворену після 24 лютого 2022 року, поширюється на території, де ведуться бойові дії або тимчасово окуповані РФ.

Відповідно до роз`яснень Міністерства Реінтеграції України заборона, визначена статтею 1 Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» поширюється на території, де ведуться бойові дії або тимчасово окуповані РФ, відповідно до Переліку Мінреінтеграції.

Йдеться про осіб, які були змушені покинути свої домівки й евакуювалися у більш безпечні регіони.

Споживачі мають надати постачальнику комунальних послуг або управителю багатоквартирного будинку документи, що підтверджують їх відсутність у будинку. Це перш за все довідка внутрішньо переміщеної особи, документ про тимчасовий прихисток в іноземній державі або документи з роботи, щодо лікування, навчання, проходження військової служби.

Аналіз викладеного свідчить про те, що дія Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» розповсюджується на мешканців територій, які віднесені до зони активних бойових дій.

Згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові (можливі бойові) дії або тимчасово окупованих РФ, вся територія Запорізького району Запорізької області відноситься до вказаного переліку, як територія можливих бойових дій.

Відповідно до змін внесених децентралізацією України, м. Запоріжжя територіально відноситься до Запорізького району Запорізької області.

Посилання ОСОБА_1 на застосування судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, безпідставні, оскільки висновки суду не суперечать висновкам, викладеним у зазначених нею постановах.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування в апеляційному порядку судового рішення першої інстанції, з закриттям провадження у справі, як просить заявник в апеляційній скарзі.

Крім того, притягнення до кримінальної відповідальності згідно ст. 374 ЦПК України не відноситься до повноважень суду апеляційної інстанції.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 05 грудня 2023 року.

Головуючий Д.А.Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

О.З. Поляков