Номер провадження: 22-ц/813/590/23
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2020року, постановленого під головуванням судді Луняченка В.О., повний текст рішення складений 09 червня 2020 року, у цивільній справі за позовом Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року Овідіопольська районна державна адміністрація Одеської областізвернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, в якому просила стягнути відповідача матеріальну шкоду у розмірі 75 233,17 грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідач який займав посаду голови Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, за розпорядженням Президента України був звільнений 28.07.2016 року, однак продовжував незаконно виконувати повноваження голови, у зв`язку із чим йому було здійснено нарахування зарплати за 7 робочих днів серпня 2016 року в сумі 4385,78 грн., за 10 робочих днів вересня 2016 року в сумі 6285,05 грн., а всього враховуючи проведений перерахунок несплаченої заробітної плати під час звільнення, встановлено зайву виплату заробітної плати в загальної сумі 8595,35, на яку проведено нарахування єдиного соціального внеску, який перераховано в дохід державного бюджету в сумі 1890,98 грн. Крім того, незважаючи на те, що згідно розпорядження Президента України відповідач був звільнений від займаної посади з 28.07.2016 року, у вересні 2016 року йому безпідставно було сплачена заробітна плата за додаткову оплачувану відпустку у зв`язку із участю в осінній екзаменаційній сесії в сумі 988,20 грн., на яку проведено перерахування єдиного соціального внеску в сумі 217,40 грн. Також, нарахування компенсації за невикористані 47 календарних днів відпустки проведено виходячи із розміру заробітку за штатним розписом, а не з фактичного заробітку, внаслідок чого зайво виплачена сума 3849,80 грн., на яку перераховано єдиного соціального внеску в державний бюджет у сумі 846,96 грн. Окрім зазначених збитків у загальному розміру 16 388,69 грн., державному бюджету з вини відповідача як голови державної адміністрації заподіяно збитків у розмірі 58 844,48 грн. у зв`язку із незаконним звільненням працівників державної адміністрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2020 року у задоволені позову Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Овідіопольська районна державна адміністрація Одеської області звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування, обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку наявним в матеріалах справи доказам.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що ОСОБА_1 був звільнений з посади голови Овідіопольської районної адміністрації Одеської області 28 липня 2016 року, однак продовжував виконувати повноваження голови райдержадміністрації та видавати розпорядження за своїм підписом.

Відзиву на апеляційну скаргудо суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу від 23 вересня 2020 року визначений склад колегії суддів під головуванням судді Гірняк Л.А. для розгляду справи (а.с. 156).

Ухвалою Одеського апеляційного суд від 19 березня 2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області було відкрито (а.с. 167).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 липня 2021 року справа призначена до розгляду (а.с. 172).

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №126/0/15-23 від 21 лютого 2023 року суддю ОСОБА_4 було звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 206).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів, з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду (а.с. 207).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 березня 2023 року цивільна справа за апеляційною скаргою Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 208).

Учасники справив судове засідання, призначене на 18 жовтня 2023 року не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 224, 226-228).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що розпорядженням Президента України від 25.08.2015 року №678/2015-рп ОСОБА_1 призначено головою Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області (а.с. 14).

Розпорядженням голови районної адміністрації Литвинюк І.П. від 26.08.2015 року №127/к-2015 приступив до виконання повноважень з 27.08.2015 року з оплатою праці згідно штатного розпису (а.с. 15).

Розпорядженням Президента України від 28.07.2016 року ОСОБА_1 звільнений з посади голови Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області (а.с. 16).

Розпорядженням голови Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області Лютвинюка І.П. від 02.09.2016 року №90/в-2016 ОСОБА_1 надана додаткова оплачувана відпустка на період осінньої екзаменаційної сесії тривалістю 5 календарних днів, у період з 05 по 10 вересня 2016 року (а.с. 17).

Згідно акту ревізії бюджету, фінансово-господарської діяльності Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області за період з 01.02.2015 по 31.12.2016 року складеного Південним офісом Держаудитслужби Державної аудиторської служби України 24.04.2017 року внаслідок безпідставного нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати у період серпня вересня 2016 року, незважаючи на те, що його було звільнено розпорядженням президента України 28.07.2016 року, які підписувались головним спеціалістом управління персоналом ОСОБА_5 та т.в.о. голови ОСОБА_6 , заподіяно збитків державному бюджету в загальному розмірі 16 388,69 грн., в тому числі зарплата 13 433,35 грн., та нарахування на зарплату 2955,34 грн. (а.с. 18).

Розпорядженням від 26.05.2016 року за №144/к-2016 голови районної державної адміністрації ОСОБА_1 , на підставі акту службового розслідування від 04.05.2016 року №1 до начальника відділу освіти районної державної адміністрації ОСОБА_2 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади (а.с. 53).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2016 року по справі 815/2648/16 задоволено позов ОСОБА_2 . Визнано протиправним та скасовано розпорядження від 26.05.2016 року №144/к-2016, поновлено ОСОБА_2 на посаді та стягнуто на її користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу (а.с. 58).

ОСОБА_2 поновлена на посаді розпорядженням від 18.10.2016 року 3 226/к-2016 т.в.о. голови адміністрації Ільченко І.О. (а.с. 63).

Розпорядженням №156/к-2016 від 13.06.2016 року головою районної державної адміністрації Литвинюк І.П. у зв`язку із відмовою від продовження роботи із зміною істотних умов праці з 13.06.2016 року звільнена з посади завідувача сектору культури районної державної адміністрації ОСОБА_3 (а.с. 54).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду закрите провадження у справі №815/3203/16 за адміністративним позовом ОСОБА_3 про визнання незаконним розпорядження, поновлення на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у зв`язку із примиренням сторін (а.с. 56).

Розпорядженням т.в.о. голови районної державної адміністрації Ільченко І.О. №244/к-2016 від 08.11.2016 року ОСОБА_3 поновлена на посаді з 08.11.2016 року (а.с. 64).

Відмовляючи Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 134 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Згідно вимог ст. 237 КЗпП суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 233 КЗпП для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Правовідносини, пов`язані із стягненням зайво нарахованої та сплаченої заробітної плати врегульовано Цивільним кодексом України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Щодо позовної вимоги про стягнення заробітної плати та прирівняних до них виплат, які були нараховані і здійснені відповідачу у період серпня-вересня 2016 року, коли, на думку позивача голова державної адміністрації був звільнений розпорядженням Президента України від 28.06.2016 року, судом зазначено наступне.

Згідно з п. 15 Порядку розгляду питань, пов`язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 року №298 (в редакції Постанови від 01.10.2014 року) на підставі акту Президента України або Кабінету Міністрів України щодо призначення на посаду чи звільнення з посади особи в установленому порядку відповідним органом або підприємством у триденний строк видається наказ (розпорядження) за місцем її роботи, в якому зазначається дата початку роботи на відповідній посаді або припинення роботи.

Таким чином законодавцем визначено момент початку та припинення роботи посадової особи призначеної на посаду Актом Президента не з моменту винесення даного Акту, а з моменту видачі наказу (розпорядження) за місцем її роботи, в якому зазначена дата початку роботи на відповідній посаді або припинення роботи.

Тобто, моментом припинення роботи відповідача на посаді голови Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області слід враховувати не день винесення Президентом України відповідного розпорядження, а момент винесення наказу (розпорядження) про припинення роботи та/або повного розрахунку із працівником при звільненні.

Судом вірно встановлено, що в матеріалах, які надані позивачем не можливо встановити чи було винесено відповідне розпорядження про припинення роботи відповідача на посаді голови державної адміністрації, а тому до повного розрахунку із ним та надання трудової книжки в нього було право на отримання відповідної заробітної плати.

Крім того, у відповідності до вимог ст. 1215 ЦК України зайво виплачена (виплачена без достатніх правових підстав) заробітна плата, без наявності розрахункової помилки і недобросовісності з боку набувача, не підлягає стягненню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача, як службової особи, винної в незаконному звільненні працівника покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, судом зазначено наступне.

Судом встановлено, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду було закрите провадження за позовом ОСОБА_3 у зв`язку із примиренням сторін.

Висновки суду про відсутність доказів, які мають преюдиціальне значення щодо незаконності розпорядження про звільнення ОСОБА_3 є вірними.

Також судом вірно встановлено, що розпорядження про звільнення не визнавалось незаконним та не скасовувалось, а сама ОСОБА_3 була поновлена на роботі за домовленістю сторін, тобто посилання на незаконність розпорядження, що сприяло врегулюванню спору за домовленістю судом обґрунтовано не було взято до уваги в якості доказу, відповідно до вимог ч.6 ст. 81 ЦПК України.

Також судом встановлено, що постановою Одеського адміністративного окружного суду було визнане незаконним та скасовано розпорядження про звільнення ОСОБА_2 із поновленням останньої на роботі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Вказаною постановою встановлено незаконність розпорядження про звільнення у зв`язку із чим, згідно вимог ст. 237 КЗпП у службової особи, винної у даному звільненні виникає обов`язок покрити шкоду, заподіяну у зв`язку із необхідністю оплати працівнику часу вимушеного прогулу.

Однак, у відповідності до вимог ст. 233 КЗпП законодавець визначив обмежений строк можливості звернення до суду з вимогами про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної установі в один рік.

Загальними положеннями позовної давності, визначеної у розділі 5 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Частиною першою статтею 258 ЦК визначено, що для окремих вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняна із загальної позовною давністю.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 була поновлена на роботі 18.10.2016 року, тобто саме з цього часу необхідно відраховувати строк позовної давності на можливість стягнення матеріальної шкоди із службової особи, винної в її незаконному звільненні.

Проте, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_1 , як службової особи, винної у даному звільненні лише 24.12.2019 року, тобто після спливу, строку визначеному у ст. 233 КЗпП.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджуються зібраними по справі доказами.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог, пов`язаних із стягненням матеріальної шкоди із ОСОБА_1 , як службової особи, винної в незаконному звільненні ОСОБА_2 у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, а щодо позовних вимог, пов`язаних зі стягненням матеріальної шкоди у зв`язку зі звільнення ОСОБА_3 за недоведеністю факту незаконності даного звільнення.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської областіпро те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що ОСОБА_1 був звільнений з посади голови Овідіопольської районної адміністрації Одеської області 28 липня 2016 року, однак продовжував виконувати повноваження голови райдержадміністрації та видавати розпорядження за своїм підписом, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки моментом припинення роботи відповідача на посаді голови Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області слід враховувати не день винесення Президентом України відповідного розпорядження, а момент винесення наказу (розпорядження) про припинення роботи та/або повного розрахунку із працівником при звільненні.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що судом допущено неповне з`ясування всіх обставин справи, що мають значення для справи, також не підлягають задоволенню з підстав того, що колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Також судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 30 жовтня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова