Справа № 299/2652/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 жовтня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Сливка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2023 року, ухвалене головуючим суддею Надопта А.А., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Служби у справах дітей Виноградівської міської ради про скасування рішення щодо встановлення графіку зустрічей з дитиною та встановлення графіку зустрічей для участі у вихованні дитини

встановив:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Служби у справах дітей Виноградівської міської ради про скасування рішення щодо встановлення графіку зустрічей з дитиною та встановлення графіку зустрічей для участі у вихованні дитини.

Позов мотивовано тим, що з 10 червня 2020 роки вони з відповідачем перебувають в шлюбі, який зареєстровано у Виноградівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного Стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №60. Від шлюбу у них є син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею, а ОСОБА_1 проживає окремо.

Вказувала, що нею ніколи не робилися перешкоди для зустрічей відповідачу з сином, однак, не зважаючи на це ОСОБА_1 звернувся до Служби у справах дітей Виноградівської міської ради Закарпатської області щодо встановлення графіка зустрічей з дитиною, яка 24.05.2022 своїм рішенням №117 встановила наступний графік зустрічей з дитиною: щовівторка з 12 год. до 16 год.; перша, третя субота щомісяця з 12 год. до 16 год.; друга, четверта неділя щомісяця, з 12 год. до 16 год. з правом забирати сина за місцем проживання ОСОБА_1 .

Позивачка вважає такий графік не законним, який порушує інтереси дитини, оскільки, такий порушує режим дня дитини, що не було враховано Службою у справах дітей.

За рекомендаціями педіатрів режим дня дітей віком до одного року передбачає денний сон. Натомість згідно встановленого графіку зустрічей з дитиною ОСОБА_1 має право забирати сина за місцем свого проживання за таким графіком: щовівторка з 12 год. до 16 год.; перша, третя субота щомісяця з 12 год. до 16 год.; друга, четверта неділя щомісяця, з 12 год. до 16 год. Позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що згідно із біоритмом їх сина з 14 год. до 16 год. він має денний сон, який є надважливим для його розвитку, крім того вводиться його прикорм, наслідок чого є необхідність постійного контролю за станом здоров`я дитини.

На підставі наведеного, враховуючи вищезазначене, ОСОБА_2 просила суд рішення Виноградівської міської ради Закарпатської області №117 від 24.05.2022 про встановлення графіка зустрічей з дитиною скасувати та встановити ОСОБА_1 для участі у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 побачення для проведення спілкування та спільного відпочинку: кожний вівторок та четвер місяця з 12.00 год. по 14.00 год. в присутності матері по місцю проживання матері або в місцях проведення дитячого дозвілля, з урахуванням дотримання розпорядку дня дитини, його звичного режиму життя, стану його здоров`я.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2023 року позов задоволено частково.

Та рішення Виноградівської міської ради Закарпатської області №117 від 24.05.2022 про встановлення графіку зустрічей з дитиною скасовано.

Встановлено ОСОБА_1 для участі у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 побачення для проведення спілкування та спільного відпочинку кожну 1, 3 суботу з 09.00 години до 12.00 годину та кожну 2, 4 неділю з 15.00 години до 18.00 годину в присутності матері по місцю проживання матері або в місцях проведення дитячого дозвілля, з урахуванням дотримання розпорядку дня дитини, його звичного режиму життя та стану здоров`я.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Позивачка в різних формах не дозволяє йому бачитись з дитиною та приймати участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, без будь яких на те пояснень, а тому він змушений звертатись неодноразово до правоохоронних органів та органу опіки та піклування Виноградівської міської ради щодо не правомірних дій такої.

Так за період з 27 березня 2022 року по час звернення до Служби у справах дітей Виноградівської міської ради Закарпатської області, а саме до 30 квітня 2022 року ОСОБА_2 взагалі навіть не показувала йому дитину, не те щоб надавати безперешкодно зустріч батька зі своїм сином. Тільки після неодноразових звернень до органу опіки та піклування та правоохоронних органів ОСОБА_2 інколи дозволяє побачитись з сином.

Тобто позивачем за весь цей період грубо порушується графік зустрічей затверджений Рішенням голови Виноградівської міської ради від 24.05.2022 №117.

Судом при постановленні рішення не враховано висновок Служби у справах дітей Виноградівської міської ради про те, що при наданні графіку побачення відповідачеві з дитиною було враховано всі рекомендації МОЗ України та на першому місці були інтереси дитини.

Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом було без будь якого обґрунтування зменшено кількість часу на побачення з дитиною відповідача щотижнево на 5 годин та встановлено, що всі зустрічі батька з сином повинні бути в присутності матері. Окрім того безпідставно, без будь якого обґрунтування судом взагалі позбавлено його права забирати сина додому за місцем свого проживання.

Вказує, що він не зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, не хворіє на будь які психічні захворювання, з народження сина приймає участь у його вихованні і суд своїм рішення позбавив його реалізації права на вільне спілкування з дитиною.

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Естінко Т.Е., подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Вважає, що суд при розгляді справи взяв до уваги, що рішення Виноградівської міської ради Закарпатської області від 24.05.2022 №117 прийнято без проведення обстеження умов проживання дитини, без вивчення стану здоров`я дитини, без врахування режиму дня дитини, не враховано, що дитина через 10 місяців піде в заклад дошкільної освіти і апелянт не зможе спілкуватись щовівторка у визначений час, оскільки дитина в цей час буде перебувати у в закладі дошкільної освіти та згідно режиму дня буде мати денний сон, як і інші діти вказаного закладу.

При цьому суд враховував наступні критерії, що мають значення в даній ситуації: 1) малолітній вік дитини (один рік і 10 місяців), 2) вразливий психологічний стан малолітньої дитини, на який значний вплив мають такі чинники як: одне і теж оточення, звичний режим дня, відхід до сну в один і той саме час, гігієнічні процедури, заспокоювання дитини перед сном, певні сформовані звички, що сприяють нормальному відпочинку і відомі лише матері, 3) перебування у закладі дошкільної освіти.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку з приводу того, що з моменту прийняття Виноградівською міською радою рішення № 117 від 24.05.2022 року про встановлення ОСОБА_1 графіку зустрічей з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суттєво змінились обставини у житті дитини, а саме з 20.03.2023 року син сторін почав відвідувати Підвиноградівський заклад дошкільної освіти де перебуває з понеділка по п`ятницю з 08.00 год. по 17.30 год. Та враховуючи дану обставину, а також необхідність збереження ОСОБА_1 години побачення з сином, суд вважав за необхідне встановити ОСОБА_1 новий графік побачень батька з сином.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, позаяк такий є обґрунтованим та відповідає обставинам справи.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає.

Переглядаючи оспорене рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з такого.

Судом встановлено, що сторони по справі перебувають у шлюбі з 10.06.2020, який був зареєстрований у Виноградівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за актовим записом №60.

Від шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачкою, відповідач ОСОБА_1 проживає окремо.

У ході апеляційного розгляду встановлено, що син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та фактично проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , та місце проживання дитини визначено за спільною згодою батьків.

У договірному порядку сторонам не вдалося вирішити питання щодо участі у вихованні батька дитини, оскільки, перебувають в напружених стосунках щодо розлучення та участі відповідача у зустрічах та вихованні їх сина, а тому відповідач звернувся до органу опіки та піклування із заявою про визначення порядку його участі у вихованні та спілкуванні із дитиною.

Рішенням голови Виноградівської міської ради від 24.05.2022 №117 ОСОБА_1 встановлено графік зустрічей з дитиною, а саме: визначено йому участь у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення зустрічей за графіком: щовівторка з 12.00 год до 16.00 год.; перша, третя субота щомісяця, з 12.00 год. до 16.00 год.; друга, четверта неділя щомісяця, з 12 год. до 16.00 год. з правом батька забирати сина додому за своїм місцем проживання.

Згідно даних Довідки №27 від 21.03.2023р. виданої та підписаної директором Підвиноградівського закладу дошкільної освіти Н.Данкович, малолітній син сторін ОСОБА_3 з 20.03.2023р. почав відвідувати дитячий садок - Підвиноградівський заклад дошкільної освіти, який відвідує щоденно з 08.00 години по 17.30 годину, окрім суботи та неділі.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Та згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Необхідно відзначити, що питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

Зокрема, у рішенні ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78).

Поза сумнівом доведеною є та обставина, що дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини.

Так, ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017р. (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - права батьків.

Будь-які спори між батьками, у які залучена дитина і які вирішуються органом опіки та піклування або судом, завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку і суперечать принципу забезпечення найкращих інтересів дитини.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Між тим, питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

За загальним правилом зазначеним в частині 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Як зазначено у статті 141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

У частинах 2 - 5 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Як зазначено у частинах 1, 2 статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частинами 1, 2 статті 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до змісту частини 2 статті 159 СК України - суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Розглядаючи даний спір суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існують тривалі напружені конфліктні відносини, які носять особистий характер, у зв`язку з даними обставинами загострились взаємовідносини і така ситуація не дає можливості сторонам мирним шляхом вирішити питання порядку спілкування з дитиною, який мав би влаштовувати кожну із сторін. Дані конфліктні відносини вочевидь не сприяють відповідачу у реалізації можливості регулярно спілкуватися із сином та брати участь в його вихованні. Також судом зазначено, що не встановлено жодних обставин, які б свідчили про негативну поведінку батька відносно дитини, так само як не встановлено обставин з приводу того, що позивачка проявляє неналежну поведінку відносно сина і це негативно на нього вплинуло.

Поряд з цим, судом першої інстанції встановлено прояв активної та стійкої позиції по здійсненню спілкування і прийняття участі у вихованні сина.

Як вбачається зі змісту рішення суду, останній відкинув доводи позивачки стосовно необхідності зменшення кількості днів та часу побачень відповідача з сином, установлених рішенням Виконавчого комітету Виноградівської міської ради Закарпатської області №117 від 24.05.2022р., оскільки доказів того, що відповідач поводиться агресивно чи здійснює негативний вплив на сина під час спілкування суду не надано.

В основному позивачка акцентує свої доводи на тім, що не було дотримано виконавчим комітетом Виноградівської міської ради Закарпатської області при прийнятті рішення № 117 від 24.05.2022р. про встановлення графіку зустрічей з сином рекомендацій МОЗ України стосовно догляду за немовлятами.

Але ж як зазначив суд першої інстанції, рішенням виконавчого комітету про встановлення графіку зустрічей з сином не було порушено жодної з рекомендації, а саме: обов`язковий медичний профілактичний огляд: раціональне вигодовування та харчування; догляд з метою розвитку: створення безпечного середовища, а навпаки, такі були враховані. З таким твердженням суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд через його обґрунтованість.

Та разом з цим слід зазначити, що рішення виконавчого комітетом Виноградівської міської ради Закарпатської області від 24.05.2022р. за № 117 не враховує тієї обставини, що з 20.03.2023р. малолітній син сторін почав відвідувати дитячий садок - Підвиноградівський заклад дошкільної освіти, який відвідує щоденно з 08.00 години по 17.30 годину, окрім суботи та неділі. У зв`язку з цим в нього наявний новий режим дня протягом тижня, що не дозволяє врахувати бажання відповідача у повній мірі.

У своїй постанові Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі № 752/9697/19 зазначив, що у подібних правовідносинах суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

При розгляді справ щодо встановлення, зміни графіку побачення з дитиною, особливо з дитиною малолітнього віку, суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце відвідування дошкільного закладу освіти, психоемоційний стан, вік дитини тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на побачення і виховання дитини, та обов`язком батьків діяти в її інтересах.

А звідси, при вирішенні таких спорів доцільно керуватися виключно інтересами дитини, а суду передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийняте рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Тож, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Відмовляючи відповідачу у здійсненні спілкування з сином щовівторка з 12.00 год. до 16.00 год. згідно встановленого рішенням виконавчого комітету графіку, суд першої інстанції керувався саме інтересами малолітнього ОСОБА_3 , які є в прерогативі для суду на вимогами відповідача. Та зазначена обставина не створює відповідачу перешкод у побаченні та спілкуванні із сином в дошкільному закладі освіти протягом тижня, дотримуючись при цьому наявних правил поведінки а особливостей в даному закладі дошкільної освіти.

Враховуючи ту особливість, що син сторін ще є малям, яке не може усвідомлено виказувати свої бажання і керувати ними, проявити певну поведінку в стосунках з одним із батьків, який проживає окремо від дитини, наявність певної прихильності до одного з батьків та прояв психоемоційного стану, слід визнати такі особливими обставинами, які надають суду правову підставу діючи в інтересах малолітньої дитини встановити побачення ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_5 з якою проживає та між ними встановились сталі психоемоційні зв`язки. Зважуючи на зазначене бажання відповідача забирати до себе додому малолітнього сина без присутності його матері не буде відповідати інтересам самої дитини, тому не може бути задоволеним на цій стадії правовідносин.

Зазначене при зміні обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини.

Відтак, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції врахував у першу чергу інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права, тому не мають правового значення у спірних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

А звідси, дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскаржуваного рішення, і висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити на підставі приписів статті 375 ЦПК України, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи на ведене та керуючись вимогами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тексту постанови суду складено 20 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: