Справа №345/4728/23
Провадження № 2/345/1208/2023
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.10.2023 р. м.Калуш
Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області
в складі головуючого судді Сухарник І.І.
за участю секретаря судового засідання Рибчук Ю.М.
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , представника позивача: адвоката Крикун Тетяни Олександрівни до ОСОБА_2 та Новицької сільської ради Калуського району про визнання права на спадкове майно, -
встановив:
Представник позивача адвокат Крикун Т.О. звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Новицької сільської ради Калуського району про визнання права на спадкове майно.
Позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабця позивача ОСОБА_3 , яка проживала спільно з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Бабці позивача належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Крім того, померлій належали 7 земельних ділянок загальною площею 0,6868 га розташованих на території с. Завій Завійської сільської ради. 22.11.1984 року бабцею на ім`я позивача ОСОБА_1 та його брата відповідача по справі ОСОБА_2 , було складено заповіт, згідно якого вона житловий будинок та те на що за законом матиме право залишила їм по частині кожному. Так як позивач на час смерті бабці постійно спільно з нею проживав в спадковому будинку та вступив в управління і володіння спадковим майном, то він є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 . Проте, позивачу в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинковолодіння по АДРЕСА_1 нотаріусом було відмовлено в зв`язку з тим, що не вказана адреса домоволодіння щодо якого складено заповіт (крім того відсутній правовстановлюючий документ на дане майно), а на земельні ділянки у зв`язку з тим, що Державний акт на право приватної власності на землю серія І-ІФ № 036044, виданий вже після смерті ОСОБА_3 . Крім того, нотаріус зазначає про те, що тлумачення заповіту здійснюється судом. Проте оскільки нотаріус посилається на те, що не зазначена адреса домоволодіння щодо якого складено заповіт, то в цій частині заповіт тлумаченню не підлягає, а належним способом захисту спадкових прав в даному випадку буде визнання права власності на спадкове майно.
Факт належності померлій ОСОБА_3 домоволодіння по АДРЕСА_1 , підтверджується довідкою на житловий будинок, яка видається в зв`язку з оформленням спадщини, № 175 від 19.06.23 року. Щодо земельних ділянок, то їх належність померлій підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія І-ІФ № 036044, який хоч і було видано вже після її смерті, однак на підставі заяв та технічної документації на приватизацію цих ділянок, які подавалися до сільської ради ОСОБА_3 за її життя.
Відповідач по справі ОСОБА_2 це брат позивача, який являється другим спадкоємцем по заповіту. Згідно наданої ним заяви від 14.08.2023року спадщини він після смерті ОСОБА_3 не прийняв, від спадщини після смерті бабці він відмовляється. Інших спадкоємців у померлої не має, так як її єдиний син ОСОБА_4 (батько позивача та відповідача), тобто спадкоємець першої черги по закону, вже помер ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
Оскільки позивач ОСОБА_1 являється спадкоємцем ОСОБА_3 як спадкоємець по заповіту і у відповідності до чинного законодавства прийняв спадщину, однак оформити своє право на спадкове майно у нотаріуса не може, то позивач змушений звертатися з даним позовом до суду.
У підготовче судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак представник позивача ОСОБА_5 подала суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, зазначила, що позов підтримує в повному обсязі.
У підготовче судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає повністю.
Представник відповідача Новицької сільської ради у підготовче судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, заперечення щодо поданої позовної заяви відсутні.
Згідно абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.
Зважаючи на те, що відповідачі по справі визнали вимоги позивача і це визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у відповідності до частини четвертої статті 206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити рішення про задоволення позову.
У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабця позивача ОСОБА_3 . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.15).
Факт того, що ОСОБА_3 була бабцею позивача підтверджується свідоцтвом про народження та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про народження (а.с.15, 21).
ОСОБА_3 проживала спільно з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 до дня смерті, що підтверджується довідкою, яка видається на житловий будинок в зв`язку з оформленням спадщини № 175 від 19.06.23 року (а.с.16).
22.11.1984 року бабцею на ім`я позивача ОСОБА_1 та його брата відповідача по справі ОСОБА_2 , було складено заповіт, згідно якого вона житловий будинок та те на що за законом матиме право залишила їм по частині кожному. Дана обставина підтверджується заповітом від 22.11.1984року, зареєстрованим в реєстрі за № 66 та довідкою на житловий будинок, яка видається в зв`язку з оформленням спадщини № 175 від 19.06.23 року (а.с.18).
Так як позивач на час смерті бабці постійно спільно з нею проживав в спадковому будинку та вступив в управління і володіння спадковим майном, то він є таким , що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 . Дана обставина підтверджується довідкою на житловий будинок, яка видається в зв`язку з оформленням спадщини № 175 від 19.06.23 року (а.с.16).
08.08.2023 позивачу в видачі свідоцтва про право на спадщину на будинковолодіння по АДРЕСА_1 нотаріусом було відмовлено в зв`язку з тим, що не вказана адреса домоволодіння щодо якого складено заповіт (крім того відсутній правовстановлюючий документ на дане майно), а на земельні ділянки у зв`язку з тим, що Державний акт на право приватної власності на землю серія І-ІФ № 036044, виданий вже після смерті ОСОБА_3 . Крім того, нотаріус зазначає про те, що тлумачення заповіту здійснюється судом.(Постанова нотаріуса від 08.08.2023 року - а.с.17).
Факт належності померлій ОСОБА_3 домоволодіння по АДРЕСА_1 , підтверджується довідкою на житловий будинок, яка видається в зв`язку з оформленням спадщини, № 175 від 19.06.23 року. В даній довідці зазначається, що згідно із записом погосподарської книги №1 Завійського старостинського округу за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка постійно проживала і була зареєстрована в с. Завій Калуського району Івано-Франківської області, значиться дерев`яний житловий будинок (1933р.) з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Згідно вказаної довідки первинної реєстрація права власності на дане домоволодіння та правовстановлюючих документів немає. (а.с.16).
Згідно технічного паспорта від 07.08.2023року, будинковолодіння по АДРЕСА_1 складається з: «А» - житловий будинок , «Б» - сарай (а.с.11-13).
Належність померлій земельних ділянок підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія І-ІФ № 036044 (а.с.24), який хоч і було видано вже після її смерті, однак на підставі заяв та технічної документації на приватизацію цих ділянок, які подавалися до сільської ради ОСОБА_3 за її життя. Зокрема, рішення від 15.03.2001 року на підставі якого видавався Державний акт на право приватної власності на землю серія І-ІФ № 036044 було рішенням «Про затвердження площ земельних ділянок ОСОБА_3 » (а.с.59). Вказане рішення приймалося на основі рішення від 27.12.1993 року сесії Завійської сільської ради «Про передачу земель у приватну власність». Саме рішенням від 27.12.1993 року (а.с.55-58) ОСОБА_3 було передано земельні ділянки у приватну власність, а рішення від 15.03.2001 року (а.с.59) лише уточнювало їх розміри. Дані обставини підтверджують: архівний витяг від 14.09.2023 року (а.с.53), відповідь на заяву від 14.09.2023 року (а.с.54), копії ухвали Завійської сільської ради від 27.12.1993 року з додатком (а.с.55-58), копія рішення сесії Завійської сільської ради від 15.03.2001 року (а.с.59) та довідка Завійського старостинського округу від 15.09.2023р.№220 (а.с.60).
Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ІФ № 036044, Витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та витягів із технічної документації з нормативно грошової оцінки земельних ділянок ОСОБА_3 належали:
Загальна вартість земельних ділянок складає 157514,07грн., а вартість усього спадкового майна 239617,07грн., що і складає ціну позову (а.с.46-52, 14).
Відповідачем по справі є ОСОБА_2 (брат позивача), який являється другим спадкоємцем по заповіту. Згідно наданої ним заяви від 14.08.2023 року спадщини він після смерті ОСОБА_3 не прийняв, від спадщини після смерті бабці він відмовляється. (а.с.23).
Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , являється в даний час фактично єдиним спадкоємцем своєї бабці ОСОБА_3 .
Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року п.1 у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013року судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.
Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом і за заповітом.
Згідно ст.534 ч.1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно ст. 525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця.
За змістом частин першої та другої статті 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.
Таким чином, чудом встановлено, що позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину у встановленому законом порядку, оскільки на час смерті спадкодавця постійно спільно з нею проживав в спадковому будинку та вступив в управління і володіння спадковим майном.
Щодо причин відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, судом встановлено наступне.
Згідно листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013року № 24-753/0/4-13, «За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.
Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.»
Таким чином, в матеріалах справи наявна достатня кількість доказів на підтвердження належності домоволодіння по АДРЕСА_1 спадкодавцю ОСОБА_3 .
Щодо належності померлій земельних ділянок, то це підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія І-ІФ № 036044 (а.с.24), який хоч і було видано вже після її смерті, однак на підставі заяв та технічної документації на приватизацію цих ділянок, які подавалися до сільської ради ОСОБА_3 за її життя.
Таким чином, в судовому засіданні здобуто достатньо доказів належності померлій ОСОБА_3 спадкового майна.
За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.
Відповідно до абз.3 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні прав на спадщину особа може звертатися до суду за правилами позовного провадження.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Оскільки позивач належним чином прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , інший спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 відмовився від прийняття спадщини, інших спадкоємців за законом у померлої немає, відповідачі проти задоволення позову не заперечують, тому суд вважає, що за позивачем слід визнати право власності на вищезазначене спадкове майно.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 200, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд
Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно його бабці ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:
- на будинковолодіння по АДРЕСА_1 ;
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий