Справа № 144/494/23
Провадження № 22-ц/801/1758/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 рокуСправа № 144/494/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Голоти Л. О., Якименко М. М.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного центру зайнятості про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою Вінницького обласного центру зайнятості на рішення Теплицького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 21 червня 2023 року у смт. Теплику, дата складання його повного тексту не відома,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Вінницького обласного центру зайнятості про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи його тим, що на посаді провідного фахівця відділу надання соціальних послуг у Теплицькій районній філії Вінницького обласного центру зайнятості він працював з 18 жовтня 2021 року, а загальний стаж його роботи у службі зайнятості становить 7 років.

27 жовтня 2022 року Державним центром зайнятості направлено лист Міністерству економіки України, який передбачає припинення філій регіональних центрів зайнятості шляхом їх ліквідації, зокрема 28 філій Вінницького обласного центру зайнятості, до яких і увійшла Теплицька районна філія Вінницького обласного центру. 02 листопада 2022 року наказом Міністерства економіки України №4325 погоджено пропозицію Державного центру зайнятості про утворення відокремлених структурних підрозділів філій регіональних центрів зайнятості, в тому числі у Вінницькому обласному центрі зайнятості утворення 6 філій, зокрема Гайсинської філії, до складу якої мав увійти Теплицький відділ.

06 січня 2023 року комісією Вінницького обласного центру зайнятості з визначення працівників, які мають переважне право залишення на роботі, або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, у протоколі було зазначено, що позивач має необхідний рівень кваліфікації та продуктивності праці для роботи на посаді кар`єрного радника, тобто, що має переважне право залишення на роботі в той же час, ОСОБА_2 не зможе виконувати функції кар`єрного радника. 30 січня 2023 року комісія провела повторне засідання, на якому було прийняте рішення про те, що посада кар`єрного радника, яка попередньо була запропонована позивачу, має бути відкликана та запропонована ОСОБА_3 , адже вона є членом сім`ї військовослужбовців військової служби за призовом осіб офіцерського складу, які мають переважне право при прийнятті на роботу і на залишення на роботі при скороченні чисельності до штату працівників відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

13 січня 2023 позивачу вручено попередження про зміну в організації праці, відповідно до якого йому була запропонована посада кар`єрного радника Теплицького відділу Гайсинської філії Вінницького обласного центру зайнятості, іншої вакантної посади йому не пропонували, тому позивач погодився на запропоновану посаду. Натомість відповідачем в порушення ст. 49 КЗпП його згода на переведення на запропоновану посаду була проігнорована, а 14 березня 2023 року позивач був звільнений із займаної посади згідно наказу № 254-к у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, позивач указував, що за період часу з 13 січня 2023 року по 14 березня 2023 року у Вінницькому обласному центрі зайнятості з`явилося 10 нових посад, переведення на які позивачу не пропонувались.

Пославшись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 14 березня 2023 року №254-к про звільнення його з посади провідного фахівця відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості, поновити його на роботі у Вінницькому обласному центрі зайнятості, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 березня 2023 року до дня поновлення на роботі, а також суму понесених судових витрат у розмірі 20 000 грн.

21 червня 2023 року рішенням Теплицького районного суду Вінницької області позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ від 14 березня 2023 року №254-к про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного фахівця відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості. Поновлено його на роботі у Вінницькому обласному центрі зайнятості. Стягнуто з Вінницького обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 березня 2023 року до дня поновлення його на роботі. Вирішено питання розподілу судових витрат щодо судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Вінницький обласний центр зайнятості, посилаючись невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Зокрема скаржник посилається на те, що відповідачем пропонувались ОСОБА_1 посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу рекрутингу управління реалізації політики зайнятості Вінницького обласного центру зайнятості та провідного фахівця з профорієнтації відділу кар`єрного консультування Гайсинської філії Вінницького обласного центру зайнятості (двічі), що підтверджується наявними у матеріалах справи пропозиціями роботи, доповідними записками та актами, проте він відмовився від таких пропозицій. На день звільнення позивача у Теплицькому відділі Гайсинської філії Вінницького обласного центру зайнятості не існувало вакантних посад, які б відповідали спеціальності та кваліфікації позивача, що вказує на дотримання відповідачем норм трудового законодавства. Дане рішення є неправильним з точки зору його виконання в частині поновлення позивача на роботі, а також воно не містить конкретної стягнутої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача на користь позивача у грошовому виразі.

Позивач у поданому на апеляційну скаргу відзиві просив скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, указуючи на те, що відповідачем у відповідності до ч. 3 ст. 83 ЦПК України не наданого жодного доказу, який би свідчив про виконання ним вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Приймаючи рішення про поновлення позивача на роботі у Вінницькому обласному центрі зайнятості, суд першої інстанції дотримався приписів КЗпП України. Відповідач самостійно може обрахувати та сплатити ОСОБА_1 середній розрахунок за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 18 жовтня 2021 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу у Теплицьку районну філію Вінницького обласного центру зайнятості на посаду провідного фахівця відділу надання соціальних послуг, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.7-8).

27 жовтня 2022 року Державним центром зайнятості направлено лист Міністерству економіки України, який передбачає припинення філій регіональних центрів зайнятості шляхом їх ліквідації, зокрема 28 філій Вінницького обласного центру зайнятості, до яких і увійшла Теплицька районна філія Вінницького обласного центру (а.с. 12-17).

02 листопада 2022 року наказом Міністерства економіки України №4325 погоджено пропозицією Державного центру зайнятості про утворення відокремлених структурних підрозділів філій регіональних центрів зайнятості, в тому числі у Вінницькому обласному центрі зайнятості утворення 6 філій, зокрема Гайсинської філії, до складу якої має увійти Теплицький відділ (а.с.18-20).

15 грудня 2022 року затверджений штатний розпис створеної Гайсинської філії Вінницького обласного центру зайнятості на 2022 рік, який вводиться в дію з 20 грудня 2022 року у кількості 46 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 302 433 грн. (23-24).

30 грудня 2022 року затверджений штатний розпис Гайсинської філії Вінницького обласного центру зайнятості на 2023 рік у кількості 46 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 304 524 грн. (а.с.26-27).

05 січня 2023 року комісією Вінницького обласного центру зайнятості з визначення працівників, які мають переважне право залишення на роботі, або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, у висновку вказано, що саме ОСОБА_1 , враховуючи аналіз продуктивності його праці та кваліфікацію, зможе обіймати посаду кар`єрного радника, а ОСОБА_2 не зможе виконувати функції кар`єрного радника (а. с. 49-51).

06 січня 2023 року комісією Вінницького обласного центру зайнятості з визначення працівників, які мають переважне право залишення на роботі, або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, у протоколі №20 було зазначено, що відбудуться зміни в організації праці, які пов`язані із припиненням усіх філій Вінницького обласного центру зайнятості, в тому числі і припинення Теплицької районної філії, де було 11,5 штатних одиниць, що передбачає скорочення чисельності штату працівників, адже до структури новоутвореного Теплицького відділу Гайсинської філії входить 7 одиниць штатної чисельності. Визначено, що всі працівники мають вищу освіту, але не всіх з них мають високу продуктивність праці, не зважаючи на тривалий час роботи у службі зайнятості. До працівників, які мають нижчу продуктивність праці не може бути застосовані вимоги ст. 42 КЗпП України про переважене право залишення на роботі. До працівників, що мають переважене право залишення на роботі увійшли: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с.40-41).

13 січня 2023 ОСОБА_1 було вручено попередження про зміну в організації праці, йому була запропонована посада кар`єрного радника Теплицького відділу Гайсинської філії Вінницького обласного центру зайнятості, на яку позивач погодився (а. с. 9).

Станом на 13 січня 2023 року у Вінницькому обласному центрі зайнятості та в усіх його філіях існувало 216 посад, а у період із з 13 січня 2023 року по 14 березня 2023 року в усіх структурних підрозділах з`явилось ще 10 нових посад, що видно із інформації, наданої начальником відділу по роботі з персоналом Вінницького обласного центру зайнятості (а.с.28-39).

В подальшому 30 січня 2023 року комісія Вінницького обласного центру зайнятості з визначення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, провела повторне засідання , яке оформлено протоколом № 31. У цьому протоколі зазначено, що 18 січня 2023 року від провідного фахівця з профорієнтації відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості Легойди Л.В. надійшла заява з проханням переглянути рішення про переважене право залишення на роботі з посиланням на ст. 18 ЗУ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки вона є дружиною та матір`ю військовослужбовців. Комісія зазначила, що одна із чотирьох посад провідного фахівця відділу надання соціальних послуг має бути скорочена. Працівники, які працюють на посадах провідного фахівця відділу надання соціальних послуг мають однакову продуктивність праці та кваліфікацію, а тому вивільненню підлягає ОСОБА_1 , який має найменший термін роботи у службі зайнятості та найменший тривалий безперервний стаж. Комісія дійшла висновку, що посада кар`єрного радника, яка попередньо була запропонована позивачу, має бути відкликана та запропонована ОСОБА_2 (а. с. 43-45).

14 березня 2023 року ОСОБА_1 був звільнений із посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Теплицької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості згідно наказу № 254-к у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.10).

28 березня 2023 року Теплицьку районну філію Вінницького обласного центру зайнятості було закрито, про що внесено відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 101).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 1 ч. ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у ст. 64 ГК України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з ч. 2 ст. 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 30 вересня 2021 року у справі № 462/1930/19, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч. 1 ст. 42 КЗпП України).

За ч. 2 ст. 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; 11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року.

Згідно ч. 1 ст. 18 «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» члени сімей військовослужбовців строкової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу мають переважне право при прийнятті на роботу і на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників, а також на першочергове направлення для професійної підготовки, підвищення кваліфікації і перепідготовки з відривом від виробництва та на виплату на період навчання середньої заробітної плати.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

За умовами ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Встановивши, що відповідачем у порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України не були запропоновані позивачу усі наявні вакансії в усіх структурних підрозділах Вінницького обласного центру зайнятості, які існували з моменту вручення ОСОБА_1 попередження про звільнення від 13 січня 2023 року по день його звільнення 14 березня 2023 року, суд першої інстанції, обґрунтовано визнав незаконним та скасував наказ від 14 березня 2023 року № 254-к, поновив позивача на роботі, стягнувши на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 березня 2023 року до дня поновлення його на роботі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем пропонувались ОСОБА_1 посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу рекрутингу управління реалізації політики зайнятості Вінницького обласного центру зайнятості та провідного фахівця з профорієнтації відділу кар`єрного консультування Гайсинської філії Вінницького обласного центру зайнятості (двічі), що підтверджується наявними у матеріалах справи пропозиціями роботи, доповідними записками та актами (а.с.121-126), проте він відмовився від таких пропозицій, колегією суддів відхиляються, адже пропозиції не містять підпису ОСОБА_1 , натомість інших доказів які б беззаперечно підтверджували те, що названі посади пропонувалися позивачу відповідачем не надано. Не можна визнати такими доказами вказані доповідні записки та акти, адже їх складання залежить виключно від волі роботодавця, який у відзиві на позов не посилався на такі обставини і доказів з цього приводу до відзиву не приєднав.

Разом з тим, 31 травня 2023 року відповідач, надсилаючи заперечення на відповідь на відзив, до якого він додав зазначені документи, що вбачається із відбитку АТ «Укрпошта» на конверті, у якому вони надійшли (а. с.140), які на його думку підтверджують факт пропозиції ним наявних вакансій позивачу, надав такі докази з пропуском строку для їх подання, а тому вони у будь-якому випадку не можуть бути прийняті до уваги з огляду на таке.

18 квітня 2023 року ухвалою суду першої інстанції було відкрито провадження у даній справі, встановлено строк відповідачу для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову, протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали (а. с. 53). Дана ухвала була вручена відповідачу 26 квітня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 54).

За ч. ч. 3, 4 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуального дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Тобто, додаючи такі докази до заперечення на відповідь на відзив 31 травня 2023 року, відповідач не обґрунтував неможливість їх подання у встановлений ч. 3 ст. 83 ЦПК України строк, разом із тим всупереч ч. 4 ст. 83 ЦПК України не повідомив суд про існування доказів, які не можуть бути подані у встановлений судом строк, не вказав причини, з яких докази не можуть бути подані у цей строк, а також не надав доказів, які підтверджують те, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаних доказів, а тому з огляду на положення ст. 126 ЦПК України такі докази не могли бути прийняті судом до уваги, а підлягали поверненню заявнику без розгляду.

Доводи скаржника про те, що на день звільнення позивача у Теплицькому відділі Гайсинської філії Вінницького обласного центру зайнятості не існувало вакантних посад, які б відповідали спеціальності та кваліфікації позивача, що вказує на дотримання відповідачем норм трудового законодавства, відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідно до інформації, наданої начальником відділу по роботі з персоналом Вінницького обласного центру зайнятості, станом на момент попередження ОСОБА_1 в обласному центрі зайнятості та в усіх його філіях існувало аж 216 посад, разом з тим у період з 13 січня 2023 року (день попередження) по 14 березня 2023 року (день звільнення) в усіх структурних підрозділах з`явилось ще 10 нових посад (а.с.28-39).

Таким чином відповідачем не надано доказів того, що роботодавець пропонував позивачу усі вакантні посади в усіх структурних підрозділах за відповідною спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, а також доказів про відсутність інших вакантних посад (крім тих, які були запропоновані позивачу) в період попередження ОСОБА_1 про його скорочення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зазначено, що при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Також дані доводи спростовуються тим, що така посада, яка б відповідала спеціальності та кваліфікації позивача існувала (посада кар`єрного радника), однак вона була запропонована ОСОБА_2 , натомість вона не могла бути запропонована їй, адже зі змісту висновку комісії слідує, що саме ОСОБА_1 , враховуючи аналіз продуктивності його праці та кваліфікацію, зможе обіймати посаду кар`єрного радника, а ОСОБА_2 не зможе виконувати функції кар`єрного радника (а. с. 49-51).

У постанові від 12 серпня 2020 року у справі №753/3889/17 Верховний Суд зауважив, що відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Отже, при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України. За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

У випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено ч. 1 ст. 42 КЗпП України. В процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо. Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників (постанови Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20 та від 27 лютого 2020 року у справі № 620/1941/19).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 583/874/16-ц, поняття кваліфікації включає в себе освітній рівень працівника, стаж його роботи, здатність виконувати особливі доручення. Це поняття є оціночним та визначається у кожному конкретному випадку в залежності від обов`язків за посадою.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі №6-1264цс17 зазначено, що під кваліфікаційними вимогами слід розуміти освіту, досвід роботи, спеціальні знання та вміння працівника.

Проаналізувавши вказані норми КЗпП України, висновок комісії та правові висновки Верховного Суду апеляційний суд підсумовує, що ОСОБА_1 на відміну від ОСОБА_2 має вищу кваліфікацію та продуктивність праці, а тому з урахуванням ч. 1 ст. 42 КЗпП України переважне право на залишення на роботі має саме позивач, тобто кваліфікація та продуктивність праці таких осіб не є рівноцінною, а тому застосування вимог ч. 2 ст. 42 КЗпП України у даному випадку є неможливим.

Також апеляційний суд зауважує, що відповідно до ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві, натомість відповідач не надав суду доказів на спростування обставин, на які посилається позивач.

Доводи апеляційної скарги про те, що дане рішення є неправильним з точки зору його виконання в частині поновлення позивача на роботі є безпідставними, адже зі змісту цієї скарги вбачається, що ОСОБА_1 уже поновлено на роботі, дана обставина ним у відзиві на апеляційну скаргу не заперечується та не оспорюється.

Твердження апелянта про те, що оскаржуване рішення не містить конкретної стягнутої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача на користь позивача у грошовому виразі відхиляються апеляційним судом, адже відповідачем всупереч ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81, 356 ЦПК України не зазначено у апеляційній скарзі та не подано доказів того, що він позбавлений можливості зробити власний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання. Про роз`яснення або відмову у роз`ясненні судового рішення суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в увалі суд викладає більш повно та якісно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.

З урахуванням наведеного, дане питання може бути вирішене судом першої інстанції, як судом, що ухвалив дане рішення, після подання відповідачем заяви в порядку, передбаченому ст. 271 ЦПК України, яка у даній справі не надходила, натомість відповідач жодним чином не позбавлений права звернутись із такою заявою.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому також відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вінницького обласного центру зайнятості залишити без задоволення, а рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 21 червня 2023 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Л. О. Голота

М. М. Якименко