ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1205/22 Номер провадження 22-ц/814/3950/23Головуючий у 1-й інстанції Потетій А.Г. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Кириченко В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві справу за апеляційною скаргою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах Держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області,

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 червня 2023 року (час ухвалення судового рішення не зазначений; дата виготовлення повного текста судового рішення 07 липня 2021 року)

у справі за позовом заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області,

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, стягнення отриманого за правочинами у дохід Держави,

третя особа: ОСОБА_4 ,

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в:

У квітні 2022 року заступник керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, звернувся до суду із вказаним позовом, просив суд ухвалити рішення, яким

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,1037 га, кадастровий номер :05:007:0075, укладений 18 травня 2021 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,1037 га, кадастровий номер :05:007:0075, укладений 19 травня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

стягнути із ОСОБА_1 у дохід Держави кошти, отримані на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 травня 2021 року у сумі 2 081 611 грн;

стягнути з ОСОБА_2 у дохід Держави кошти, отримані на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 травня 2021 року у сумі 2 090 000 грн;

стягнути (звернути) у дохід Держави в особі Щербанівської сільської ради належну ОСОБА_3 земельну ділянку площею 2,1037 га, кадастровий номер :05:007:0075;

припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 2,1037 га, кадастровий номер :05:007:0075, і зареєструвати право комунальної власності на зазначену земельну ділянку за Щербанівською сільською радою.

В обґрунтування заявлених вимог прокурор посилався на те, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набув право власності на земельну ділянку площею 2,1037 га, кадастровий номер :05:007:0075 з цільовим призначенням для ведення товарного сілськогогосподарського виробництва.

З метою зміни цільового призначення спірної земельної ділянки ОСОБА_1 замовлено проект, який згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області не було погоджено з огляду на законодавчо встановлену заборону.

У подальшому ОСОБА_1 , будучи обізнаним про те, що відносно спірної земельної ділянки діє мораторій на продаж та заборона на зміну цільового призначення, звернувся до суду з позовом.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 у справі за № 545/1561/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Щербанівської сільської ради Полтавського району задоволено у повному обсязі. Визнано за позивачем право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщені та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку)» (код згідно КВЦПЗ 03.10) загальною площею 2,1037 га з кадастровим номером :05:007:0075, яка знаходиться на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

На підставі рішення Полтавського районного суду від 17.08.2020 у справі за № 545/1561/20 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором виконкому Решетилівської міської ради 05.10.2020 внесено до реєстру запис про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури.

На підставі договору-купівлі продажу від 18.05.2021 ОСОБА_1 відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_2 за 2 081 611 грн, який наступного дня, 19 травня 2021 року, на підставі договору-купівлі продажу відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_3 за 2 090 000 грн, яка є дружиною ОСОБА_4 , землекористувача спірної земельної ділянки до її продажу на підставі договору від 26.12.2019 про надання права користування для сільськогосподарських потреб.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 28.08.2021 апеляційну скаргу Полтавської окружної прокуратури в інтересах Держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області задоволено. Рішення Полтавського районного суду від 17.08.2020 у справі за № 545/1561/20 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Обізнаність ОСОБА_1 про наявну законодавчу заборону продажу та зміну цільового призначення підтверджуються листом Держгеокадастру, позовом та рішенням суду у справі за № 545/1561/20, а вчинені ним у зв`язку із цим дії по отриманню рішення суду, яке скасовано, продаж земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, несплата сільськогосподарських втрат, свідчать про наявність у нього прямого умислу, спрямованого на укладення правочину, який завідомо суперечить інтересам Держави і суспільства.

У свою чергу, при купівлі спірної земельної ділянки ОСОБА_2 був обізнаний про те, що вказана земельна ділянка має цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки у пункті 2 договору купівлі-продажу від 18.05.2021 зроблено посилання на акт про право власності на земельну ділянку від 01.02.2010 та рішення Полтавського районного суду від 17.08.2020. Водночас, перепродаж ОСОБА_2 спірної земельної ділянки наступного дня фактично за ту ж саму ціну підтверджує умисність його дій, спрямованих на досягнення кінцевої мети - заволодіння спірною земельною ділянкою та використання її не за цільовим призначенням.

Разом із цим, у день продажу спірної земельної ділянки 18.05.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвали договір оренди спірної земельної ділянки, про що також внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_3 , будучи обізнаною, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні її чоловіка ОСОБА_4 на умовах емфітевзису до дати її продажу 18.05.2021 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, здійснила купівлю-продаж спірної земельної ділянки у ОСОБА_2 , чим також вчинила умисні дії щодо укладення правочину, який завідомо суперечить інтересам Держави і суспільства.

З наведених підстав прокурор стверджував про наявність обставин, передбачених ч.3 ст.228 ЦК України.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 01 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі заступник керівника Полтавської обласної прокуратури, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги повторно наведені фактичні обставини і доводи позовної заяви та стверджується, що суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми ст.388 ЦК України, мотивуючи необгрунтованість позовних вимог тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є добросовісними набувачами спірної земельної ділянки, тоді як правовою підставою для задоволення вимог прокурором зазначені приписи ч.3 ст.228 ЦК України.

Суд першої інстанції жодних висновків щодо застосування до спірних правовідносин норм ч.3 ст.228 ЦК України у рішенні не навів.

Висновки суду про те, що скасування рішення суду, яким було змінено цільове призначення спірної земельної ділянки, не може бути підставою для позбавлення кінцевого набувача права вланості на неї, суперечить як вимогам закону, так і сталій судовій практиці.

Аналогічним чином висновок суду про обов`язковість вироку суду у межах кримінального провадження для встановлення умислу у діях відповідачів суперечить судовій практиці Верховного Суду.

У відзиві ОСОБА_3 , посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Звертається увага, що на час укладення оспорюваних правочинів було чиним рішення Полтавського району суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року, дія якого була зупинена лише 28 травня 2021 року, отже будь-яких законодавчих заборон щодо відчуження спірної земельної ділянки не існувало.

З посиланням на п.18 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року стверджується про обов`язковість вироку суду у кримінальній справі для кваліфікації оспорюваних правочинів за ст.228 ЦУК України.

Підкреслюється, що на час вчинення оспорюваних правочинів спірна земельна ділянка не була вилучена із цивільного обороту, не була обмежена в оборотоздатності, тому твердження позову про порушення інтересів Держави і суспільства є необгрунтованим.

Доводи прокурора про наянвість умислу у діях відповідачів не підтверджені належними і допустимими доказми, тобто є припущенням, на якому не може грунтуватися доказування у цивільному судочинстві.

З посиланням на висновки, викладені у постанові ВП ВС від 14 червня 2019 року (справа № 916/33156/17), у відзиві наголошується на обранні прокурором неналежного способу захисту у частині заявлених вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

У відзвиві ОСОБА_1 , посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Стверджується, що прокурором не довдено наледжними і допустимими доказами існування обставин, з якими закон пов`язує недійсність оспорюваних правочинів.

Підкреслюється, що суд першої інстанції дав правильну оцінку спірним правовідносинам і встановленим обставинам та зроблений обгрунтований висновок про те, що скаування рішення суду щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки не може бути підставою для позбавлення права власності відповідачів на земельну ділянку.

Звертається увага, що з 01 липня 2021 року у звїязку із змінами у законодавсті введений обіг земель сільськогосподарських земель, отже слід керуватися нормою ст.58 Конституції України щодо зворотної дії у часі закону, який пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку від 01.02.2010 серія ЯИ № 954686 ОСОБА_1 належала земельна ділянка загальною площею 2,58 га кадастровий номер :00:009:0026 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (земельний пай), яку він отримав в порядку спадкування на підставі свідоцтва про спадщину від 25.09.2008 № 3-2401.

На підставі заяви ОСОБА_1 у встановленому законом порядку здійснено поділ вказаної земельної ділянки без зміни цільового признання на три земельні ділянки площею: 2,1037 га; 0,4589 га; 0,0124 га.

З метою зміни цільового призначення спірної земельної ділянки площею 2,1037 га ОСОБА_1 замовлено відповідний проект, який не був погоджений Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській з огляду на законодавчо встановлену заборону зміни цільового призначення земель сільськогосподарського призначення.

Рішенням Дев`ятнадцятої сесії сьомого скликання Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 06.06.2019 року затверджено «Детальний план території населеного пункту с.Розсошенці Полтавського району Полтавської області обмеженою мікрорайоном «Садовий», вулицею Кременчуцькою та вулицею Полтавська», де було визначено, що земельна ділянка площею 2,1037 га з кадастровим номером :05:007:0075, яка належала ОСОБА_1 , знаходиться в масиві, який підлягає громадській забудові.

26 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітезис), відповідно до якого Власник на платній основі на користь Землекористувача встановлює довгострокове, відчужуване речове право, яке полягає у наданні права володіння і користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб: площею 2,1037 га. кадастровий номер: :05:007:0075, місце розташування якої: АДРЕСА_1 , цільове призначення: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який був розірваний за згодою сторін 18.05.2021 року.

Рішенням Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 19.05.2020 року № 9 «Про присвоєння адреси», земельній ділянці загальною площею 2,1037 га з кадастровим номером :05:007:0075, яка належала ОСОБА_1 , присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.212 А).

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 у справі № 545/1561/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області задоволено у повному обсязі. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщені та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку)» (код згідно КВЦПЗ 03.10) загальною площею 2,1037 га з кадастровим номером :05:007:0075, яка знаходиться на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

На підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 у справі за № 545/1561/20 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором 05.10.2020 внесено до реєстру запис про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури.

На підставі договору-купівлі продажу від 18.05.2021 ОСОБА_1 відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_2 за 2 081 611 грн.

19.05.2021 на підставі договору-купівлі продажу ОСОБА_2 відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_3 за 2 090 000 грн.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду у справі № 545/1561/20 від 28 травня 2021 року зупинена дія рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 року у справі № 545/1561/20 до закінчення апеляційного розгляду скарги Полтавської окружної прокуратури Полтавської області на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 28.08.2021 апеляційну скаргу Полтавської окружної прокуратури в інтересах Держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області задоволено.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи судове рішення, апеляційний суд констатував неможливість зміни цільового призначення спірної земельної ділянки на підставі рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є добросовісними набувачами земельної ділянки площею 2,1037 га з кадастровим номером :05:007:0075, яка належала ОСОБА_1 на підставі судового рішення, яке мало законну силу на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу.

Суд першої інстанції, враховуючи, що ОСОБА_1 став власником спірної земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину, визнав необґрунтованою вимогу прокурора про повернення цієї земельної ділянки в комунальну власність Щербанівської сільської ради.

Надаючи оцінку обставинам зміни цільового призначення та вибуття земельної ділянки площею 2,1037 га з кадастровим номером :05:007:0075, з власності ОСОБА_1 та набуття ОСОБА_3 права власності на вказану земельну ділянку в контексті її добросовісності, суд першої інстанції зазначив, що була спільна воля органу місцевого самоврядування в особі Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області та ОСОБА_1 на зміну цільового призначення земельної ділянки та подальший продаж земельної ділянки її власником ОСОБА_2 .

ОСОБА_3 набула права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:007:0075 за відплатним договором, придбавши її у ОСОБА_2 , та є третім власником вказаної земельної ділянки після її відчуження ОСОБА_1 , який мав право її відчужувати, а скасування рішення суду про зміну цільового призначення земельної ділянки не є підставою для позбавлення приватної власності відповідачів та буде суперечити положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Під час придбання земельної ділянки ОСОБА_3 правомірно очікувала, що ОСОБА_2 мав право нею розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

Суд першої інстанції також прийняв до уваги, що в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна (земельної ділянки), яке ОСОБА_3 набула у власність.

Суд визнав недоведеним те, що на час відчудження та придбання змельної ділянки, яка є предметом позову, відповідачам було відомо про наявність апеляційної скарги на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 у справі за № 545/1561/20, та взяв до уваги відсутність кримінального провадження щодо неправомірних дій відповідачів відносно спірної земельної ділянки та відповідно рішення уповноваженого на те державного органу, яким би було встановлено винність будь-кого із зазначених осіб в неправомірному, злочинному умислі щодо відчудження чи придбання земельної ділянки, яка є предметом позову.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції наведеним вимогам закону не відповідає.

За станом на час виникнення спірних правовідносин підпунктом "б" пункту 15 Перехідних положень ЗК України була встановлена заборона на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок, що перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва незалежно від способу набуття власником прав на земельну ділянку.

Порядок зміни цільового призначення земельних ділянок приватної власності вичерпно врегульовується частиною 3 статті 20 ЗК України, згідно якої зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться:

щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою;

щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зміну її цільового призначення.

Відмова Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у зміні цільового призначення земельної ділянки або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Тобто чинним законодавстом суд не наділений повноваженнями щодо ухвалення рішення про зміну цільового призначення землі.

Сталою судовою практикою сформульована правова позиція про те, що скасування рішення суду у конкретній справі із відмовою у задоволенні позову означає, що судовий акт, який скасовано, не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а відтак, скасоване судове рішення не може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (див. постанови Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 914/1161/17, від 23.07.2019 у справі № 922/139/18).

У постанові ВС від 14 липня 2021 року (справа № 646/13416/16-ц) викладений такий правовий висновок щодо змісту правочину, що порушкє публічний порядок.

«Виокремлюючи правочини, що порушують публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та характеру небезпеки, яку вони становлять для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо найважливіших засад існуючого у державі правопорядку.

З врахуванням зазначеного, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права, тощо. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.»

У постанові ВС від 23 листопада 2022 року (справа № 727/3047/21) викладений такий правовий висновок щодо застосування приписів ст.228 ЦК України.

«Згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У зазначеній статті визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, а також встановлено їх перелік.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії, її антисоціального характеру, а також значимості порушених прав і свобод людини та громадянина внаслідок вчинення такого правочину (аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2020 року у справі № 910/4932/19, від 10 березня 2020 року у справі № 910/24075/16, від 31 жовтня 2019 року у справі № 461/5273/16).

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо тих, які стосуються суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Об`єктивна сторона такого правочину вказує на суперечність його нормативно-правовим актам, в яких закріплюються конституційні права та свободи людини і громадянина; право державної, комунальної та приватної власності тощо.

Суб`єктивна ознака правочину, що порушує публічний порядок, полягає у спрямованості дії стороні (сторони) на досягнення протиправного результату, яка вказує на умисне вчинення такого правочину.

Отже, для нікчемного за статтею 228 ЦК України правочину очевидним є те, що особа має намір вчинити такі дії, які є суспільно небезпечними, порушують норми публічного права; зазвичай такі дії цілеспрямовано порушують публічний порядок, тобто особа саме це має на меті, усвідомлює, що її дії насправді не є правочином, а суспільно небезпечним правопорушенням.

Відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Наявність умислу у сторін означає, що вони, виходячи з обставин справи, усвідомлюють або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов`язання і суперечність його мети публічному порядку інтересам держави та суспільства, та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Отже, Цивільний кодекс України передбачає поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. Так, за ступенем недійсності правочину вони поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов (такий висновок міститься у пункті 5.20 постанови Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі № 911/2961/19).

Правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним, а визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено, адже він таким є в силу закону. Тому такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (подібний висновок міститься у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц).

Крім того, необхідною умовою для визнання договору недійсним як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

При вирішенні справ у спорах про визнання недійсними договорів відповідно до статті 228 ЦК України, зокрема частини третьої цієї норми, ознаками недійсного договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Отже, для правильного вирішення спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення такого договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.

Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою (постанови Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 922/1391/18, від 20 жовтня 2021 року у справі № 910/4089/20, від 15 грудня 2021 року у справі № 910/6271/17).

Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 911/2961/19.»

У постановах Верховного Суду від 13.02.2018 (справа №910/1421/16), від 15.02.2018 (справа № 911/1023/17), від 17.04.2018 (справа № 910/1424/16), від 31.05.2018 року (справа № 911/639/17) викладений такий правовий висновок щодо доказування умислу при кваліфікації правочину як такого, що порушує публічний порядок.

«Поряд з цим, ст.228 ЦК України, так само як і ст.207 ГК України, не містять припису щодо обов`язкового встановлення умислу (наміру) сторін (сторони) правочину (господарського договору) "на незаконний результат" виключно під час досудового провадження справи і розгляду її в суді або у момент винесення постанови про адміністративне правопорушення, так само як не містять і положення про те, що доказом вини обов`язково має бути вирок суду у кримінальній справі, і що в іншій спосіб та іншими доказами наявність такого умислу (вини у формі умислу) чи наміру судом встановлюватися не може, у тому числі в розгляді господарської справи.

Питання, чи мало місце протиправне діяння та чи вчинене воно відповідною особою, як і спрямованість умислу особи, може також доводитися іншими наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності з урахуванням вимог, визначених процесуальним законом.»

У межах розгляду цієї справи встановлено, що рішенням суду першої інстанції, яке у подальшому скасоване судом апеляційної інстанції, за ОСОБА_1 визнано право власності на спірну земельну ділянку із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщені та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку)», хоча вона належала йому раніше на праві власності, проте мала інше цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже, судовим рішенням, яке у подальшому скасовано, по суті змінено цільове призначення земельної ділянки.

Оскільки скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення і не може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, слід виходити з того, що 18 травня 2021 року і 19 травня 2021 року між відповідачами: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 , були вчинені правочини з відчуження земельної ділянки, щодо якої існувала встановлена законом заборона відчуження.

Таким чином, зазначені правочини відповідно до ст.228 ЦК України є такими, що порушують публічний порядок, а саме правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права, якими на час їх вчинення були землі із цільовим прзначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Правочин, що порушує публічний порядок є нікчемним відповідно до ч.2 ст.228 ЦК України, тому згідно ч.2 ст.215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оцінюючи доводи учасників справи щодо наявності чи відсутності у сторін оспорюваних правочинів умислу на порушення публічного порядку, апеляційний суд погоджується із доводами прокурора та враховує таке.

ОСОБА_1 , отримавши відмову уповноваженого державного органу у затвердженні проекта щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, не міг не усвідомлювати існування законодавчої заборони на зміну її цільового призначення і відчуження. Його звернення до суду з позовом є свідомою дією, спрямованою на зміну цільового призначення земельної ділянки у не передбачений законом спосіб.

Отримавши рішення суду про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки у серпні 2020 року, ОСОБА_1 лише 18 травня 2021 року уклав із ОСОБА_4 договір про розірвання договору емфітевзису від 26 грудня 2019 року і у цей же день уклав договір відчуження спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , який наступного дня відчужив земельну ділянку дружині ОСОБА_4 .

Дії ОСОБА_2 з придбання земельної ділянки і її негайного продажу позбавлені як матеріальної мотивації, оскільки різниця суми перепродажу земельної ділянки складає: 2 090 000 - 2 081 611 = 8 389 гривень, так і логіки добросовісного учасника цивільних правовідносин у контексті усіх обставин, пов`язаних із зміною цільового призначення та відчуження спірної земельної ділянки, що дає підстави обґрунтовано стверджувати про усвідомлення ОСОБА_2 протиправності угод, учасником яких він був.

З огляду на принцип добросовісності у цивільних правовідносинах, який, зокрема передбачає обачність у прийнятті рішень, ОСОБА_3 не могла не усвідомлювати, що земельна ділянка із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка була у користуванні її чоловіка на підставі договору емфітевзису, придбавається нею наступного дня після її відчуження первісним власником, але вже із зміненим цільовим призначенням.

Аналіз обставин, пов`язаних із зміною цільового призначення спірної земельної ділянки, її продажу і перепродажу, суб`єктний склад учасників цих подій, свідчить про те, що відповідачі по справі, усвідомлювали те, що вони вчиняють дії з відчуження/придбання земельної ділянки, призначеної саме для товарного сільськогосподарського виробництва. Такий висновок з урахуванням встановлених обставин, які не заперечуються учасниками, видається більш вірогідним, ніж твердження відповідачів про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки на час вчинення оспорюваних правочинів.

Отже, апеляційний суд визнає доведеними обставини, передбачені ч.3 ст.228 ЦК України, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених вимог, а саме про задоволення вимог щодо

стягнення із ОСОБА_1 у дохід Держави коштів, отриманих на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 травня 2021 року у сумі 2 081 611 грн;

стягнення з ОСОБА_2 у дохід Держави коштів, отриманих на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 травня 2021 року у сумі 2 090 000 грн;

стягнення (звернення) у дохід Держави в особі Щербанівської сільської ради належної ОСОБА_3 земельної ділянки площею 2,1037 га, кадастровий номер :05:007:0075;

Вимоги про визнання договорів купівлі-продажу недійсними не можуть бути задоволені, так як зазначені правочини є нікчемними в силу закону. Задоволення вимоги про звернення у дохід Держави земельної ділянки є підставою для скасування запису про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на цю земельну ділянку і внесення запису про нового власника, на користь якого стягнута (звернута) ця земельна ділянка.

Посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу на Закон № 552-IX від 31 березня 2020 року, який набрав чинності 01 липня 2021 року, є необґрунтованим, так як цей закон не містить положень про скасування відповідальності за порушення законодавчої заборони на зміну цільового призначення та відчуження земель сільськогосподарського призначення у спосіб, не передбачений законом, як і не містить норми про зворотню у часі дію його положень.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано, то судові витрати підлягають перерозподілу.

Як вбачається з матеріалів справи заступник керівника Полтавської обласної прокуратури звернувся до суду з позовом, у якому заявлено три вимоги немайнового хараткера і три вимоги майнового характера.

Отже, при подачі позову до суду позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі (2 481 грн х 3 немайнові позовні вимоги = 7 443 грн та 31 224,17 грн + 31 350 грн + 31 224,16 грн = 93 798, 33грн (3 майнові позовні вимоги), а всього 101 241,33 грн.

При подачі позову до суду судовий збір сплачено не було. Позовні вимоги задоволено частково - три майнові вимоги.

Таким чином, з Полтавської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 481 грн х 3 = 7 443 грн, з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 31 224,17 грн, з ОСОБА_2 - 31 350 грн та з ОСОБА_3 31 224,16 грн за подачу позову до суду.

Подаючи апеляційну скаргу, заступник керівника Полтавської обласної прокуратури, повинен був сплатити судовий збір у розмірі 151 861,99 грн, а сплатив судовий збір у розмірі 152 050,74 грн (т.2 а.с.113).

Апеляційна скарга задоволена частково.

Отже, Полтавська обласна прокуратура має право на повернення судового збору та стягнення з ОСОБА_1 - 46 836,25 грн, з ОСОБА_2 - 47 025 грн та з ОСОБА_3 46 836,24 грн за подачу апеляційної скарги.

Надмірно сплачені кошти у розмірі 188,74 грн можуть бути повернуті відповідно до ст. 7 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах Держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 червня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

Позов заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, стягнення отриманого за правочинами у дохід Держави, задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у дохід Держави кошти, отримані на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 травня 2021 року, у сумі 2 081 611 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у дохід Держави кошти, отримані на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 травня 2021 року, у сумі 2 090 000 грн.

Стягнути (звернути) у дохід Держави в особі Щербанівської сільської ради належну ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) земельну ділянку площею 2,1037 га, кадастровий номер :05:007:0075.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Полтавської обласної прокуратури на користь Держави судовий збір у розмірі 7 443 грн за подачу позову до суду.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Держави судовий збір у розмірі 31 224,17 грн за подачу позову до суду.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Держави судовий збір у розмірі 31 350 грн за подачу позову до суду.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Держави судовий збір у розмірі 31 224,16 грн грн за подачу позову до суду.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 46 836,25 грн за подачу апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 47 025 грн за подачу апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 46 836,24 грн за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 18 жовтня 2023 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов