ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/269/23
Головуючий в 1-й інстанції Шалагінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2022 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 15 серпня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового будинку,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. за № 4142 від 29.11.2010, вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . З 29.03.2008 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від сумісного життя мають сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, сімейне життя між сторонами не склалося, та в серпні 2021 року позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом про розірвання шлюбу, який станом на день подачі цього позову не розглянуто. В приватній власності відповідача знаходиться однокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Однак, не зважаючи на наявність у відповідача окремого власного житла та фактичного припинення шлюбних відносин, він не бажає добровільно виселитися з житлового будинку АДРЕСА_1 , чим грубо порушує право власності позивача. Позивачка просила суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2022 року, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійснення права власності шляхом виселення з житлового будинку відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що з моменту набрання рішенням про розірвання шлюбу законної сили, відповідач перестав бути чоловіком позивачки та членом її сім`ї. Враховуючи, що відповідач має у власності житло, придатне для проживання, не є членом сім`ї позивача, не несе витрати по утриманню будинку, в якому проживає, наявні всі підстави для задоволення вимог позову.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Загрія Н.Ю. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.03.2008 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, зареєстрований Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, за актовим записом № 105, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 29.03.2008 (а.с. 17). Від сумісного життя сторони мають повнолітню дитину сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17 зворот).

29.11.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 4142. За умовами договору ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар житловий будинок, загальною площею 154,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 18802532 (а.с. 10).

До укладення договору дарування вказаний житловий будинок належав на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 24.07.2001, укладеного між ним та його батьком ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 647 (а.с. 37).

30.11.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 4151. За умовами цього договору ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 11).

Зазначене також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру правочинів від 30.11.200 № 9313129 (а.с. 54) та копією Витягу про державну реєстрацію прав від 03.12.2010 № 28230284, виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с. 55).

30.06.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 1387. За умовами договору ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 1415). Зазначене також підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та інших Реєстрів (а.с. 16).

Таким чином, станом на день ухвалення рішення у цій справі у приватній власності позивача ОСОБА_1 знаходиться житловий будинок АДРЕСА_1 , а у відповідача ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_2 .

25.08.2021 ОСОБА_1 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Ухвалою від 26.08.2021 відкрито провадження у справі № 335/8986/21 (а.с. 2122).

Шлюб між сторонами розірвано на початку 2022 року, що сторонами не заперечується.

Станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про виселення сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Зазначене сторонами у справі не оспорюється.

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова О.С., про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідченого 30.06.2021 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1387 (а.с. 5961). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2021 відкрито провадження у справі № 331/4579/21 (а.с. 63).

Станом на день ухвалення рішення у цій справі справа № 331/4579/21 не розглянута, рішення не прийняте.

ОСОБА_2 з 09.11.2004 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією його паспорта НОМЕР_2 , виданого 04.12.1999 Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с. 4951), актом про фактичне місце проживання особи за місцем реєстрації від 19.02.2022, засвідченого Головою органу самоорганізації населення № 63 (а.с. 38), а також витягом з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 08.12.2021 (а.с. 19).

Факт постійного проживання ОСОБА_2 у вказаному будинку, зокрема і на момент розгляду судом даної справи, також підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які проживають в сусідніх будинках.

ОСОБА_2 оплачувались деякі комунальні послуги, що надавались до будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями квитанцій за період з грудня 2020 р. по лютий 2022 р., де платником вказаний ОСОБА_2 , а отримувачами ТОВ «Запоріжгаз Збут», КП «Водоканал», АТ ОГС «Запоріжгаз», ТОВ «Запоріжжяелектропостачання», ТОВ «Нафтогаз України».

Доказів сплати комунальних послуг повністю чи частково по тому ж самому будинку позивачем ОСОБА_1 суду не надано.

29.09.2021 ОСОБА_2 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова О.С., ПАТ «УкрСиббанк», про визнання недійсним (фіктивним) договору дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. за реєстраційним номером № 4142 від 29.11.2010, повернення сторони у первинний стан шляхом скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на вказаний житловий будинок та земельну ділянку та поновлення реєстрації права власності за ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 20.01.2021 в межах вказаної справи задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову на накладено арешт та заборону відчуження на нерухоме майно житловий будинок загальною площею 154 кв.м на земельній ділянці площею 355 кв.м. кадастровий номер :05:001:0376, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 131132).

На даний час житловий будинок АДРЕСА_1 обтяжений арештом на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 у справі № 335/10364/21, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та інших реєстрів (а.с. 133, 134).

Станом на день ухвалення рішення у цій справі справа № 335/10346/21 не розглянута, рішення не прийняте.

ОСОБА_2 є пенсіонером, що підтверджується копією пенсійного посвідчення Серії НОМЕР_3 , виданого 24.04.2020 Пенсійним фондом України (а.с. 163). З наданої представником відповідача медичної документації випливає, що ОСОБА_2 на протязі багатьох років страждає на ряд хронічних захворювань, періодично проходить стаціонарне та амбулаторне лікування (а.с. 177189).

Відповідач вселився у спірний будинок в якості власника, який з 2001 року належав йому на праві приватної власності, отримавши його 24.07.2001 в дар від свого батька ОСОБА_4 . Відповідач з 09.11.2004 зареєстрований та постійно проживає у спірному будинку, що випливає також з пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . З березня 2008 року по січень 2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. З 2010 року право власності на спірний будинок перейшло до позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є пенсіонером, страждає на ряд хронічних захворювань, тривалий час володів, проживав та й досі проживає у спірному будинку, несе витрати з його утримання, не чинить перешкод позивачу у здійсненні нею права власності, тому у спірних правовідносинах інтереси позивача, як власника житла та користувача цього житла, не перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого станом на момент звернення позивача до суду із цим позовом не припинилися правові підстави користування чужим майном, та щодо якого відсутні на даний час підстави вважати, що він має у власності інше придатне для проживання житло. Крім того, позивачем не надано жодних доказів створення з боку відповідача перешкод у праві володіння, користування чи розпорядження спірним майном, та не доведено наявності підстав для виселення відповідача з будинку АДРЕСА_1 .

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

29.11.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 4142. За умовами договору ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар житловий будинок, загальною площею 154,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 18802532 (а.с. 10).

До укладення договору дарування вказаний житловий будинок належав на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 24.07.2001, укладеного між ним та його батьком ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 647 (а.с. 37).

30.06.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 1387. За умовами договору ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 1415). Зазначене також підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та інших Реєстрів (а.с. 16).

Таким чином, на час розгляду справи в суді першої інстанції і в суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 , є власником квартири АДРЕСА_2 .

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач вселився у спірний будинок в якості власника, оскільки з 2001 року будинок належав йому на праві приватної власності, був отриманий 24.07.2001 в дар від батька ОСОБА_4 . Відповідач з 09.11.2004 зареєстрований та постійно проживає у спірному будинку. З березня 2008 року по січень 2022 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі. З 2010 року право власності на спірний будинок перейшло до позивача, а відповідач продовжував проживати в будинку як чоловік власника будинку.

Сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Тривалий час проживання відповідача у спірному будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виселення ОСОБА_2 зі спірного будинку може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з різкої зміни усталеного способу життя, розірвання зв`язку з майном, яке перебувало в його володінні багато років та яке він отримав від батька, а з урахуванням пенсійного віку та стану здоров`я відповідача.

Крім того слід зазначити, що визначальним при захисті прав власника, передбачених ст.391 ЦК України, є зокрема встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю, при цьому жодних доказів наявності будь яких перешкод у користуванні, володінні чи розпорядженні власністю позивача з боку відповідача, під час судового розгляду встановлено не було.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», заяви № 7151/75 та № 7152/75, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Гіллоу проти Сполученого Королівства від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Ларкос проти Кіпру від 18 лютого 1999 року).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, всяке позбавлення права на житло є втручанням в право особи, і без дослідження пропорційності і з`ясування балансу інтересів неможливо вирішити спір.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 25 січня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О. З. Поляков