Номер провадження: 22-ц/813/3909/23
Справа № 504/3831/19
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Ігнатенко П. Я.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ігнатенко П.Я.

суддів: Базіль Л.В., Воронцової Л.П.,

за участю секретаря Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання майна спільним майном подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину цього майна в порядку поділу. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 1996 року та мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час перебування у шлюбі у період 2006-2018 років за спільні кошти подружжя було побудовано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці отриманій ОСОБА_1 20 серпня 2007 року на підставі розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області №372 від 26 березня 2007 року.

Спільне життя не склалось та на момент звернення до суду відповідачем подано до Суворовського районного міста Одеси заяву про розірвання шлюбу.

Зважаючи на те, що право власності на майно набуте у шлюбі за спільні кошти і спільними зусиллями, оформлено в цілому на відповідача, посилаючись на приписи ч.1 ст. 60, ч.1 ст. 70 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК України, якими встановлено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та у разі поділу частки є рівними, позивачка просила в результаті поділу визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 вказаного вище житлового будинку та земельної ділянки під будинком.

Після уточнення позовних вимог зазначає, що поділ майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності подружжя є підставою набуття особистої власності на частину цього майна за кожним з подружжя. Просить суд здійснити поділ майна шляхом визнання за нею права спільної сумісної власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,06 га під будинком.

26 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву про відшкодування боргів, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 половину вартості зведеного в період шлюбу будинку, в сумі 1255383,73грн., тобто половину позичених ним сум в період з 2007 р. по 2011 р. на будівництво. 12 березня 2021 року ОСОБА_1 скориставшись своїм правом, до закінчення підготовчого засідання змінив предмет та підстави зустрічного позову та просив суд визнати житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку під будинком його особистою приватною власністю. В обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилається на наступні обставини.

20.09.2007 року ОСОБА_1 отримав державний акт Серії ЯЕ № 659931 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:2426 площею 0.06 га для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_1 , на території Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області. Вказана земельна ділянка ним одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України у зв`язку з чим є його особистою приватною власністю, та не може бути визнана спільним майном подружжям.

Після отримання у власність земельної ділянки ОСОБА_1 почав будівництво житлового будинку, використовуючи виключно позичені у громадян кошти. Так, 02.09.2007 року, 01.03.2008 року, 07.08.2009 року, 03.04.2010 року та 11.09.2011 року у ОСОБА_5 було отримано у борг відповідно 10 000 євро, 9 300 євро, 9 700 євро, 10 000 євро та 8 900 євро.

05.09.2008 року та 06.08.2009 року у ОСОБА_6 було позичено на будівництво відповідно -10 000 євро та 9 500 євро.

05.08.2009 року у ОСОБА_7 було взято у борг на будівництво 10 000 євро.

20.04.2010 року та 15.03.2011 року у ОСОБА_8 було позичено два рази по 10 000 євро.

ОСОБА_1 зазначає, що загальна сума боргу складає 97 400 євро, які повністю були витрачені на будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Запозичені особисто кошти відповідач витратив на будівництво спірного будинку. Будучи професійним будівельником відповідач ОСОБА_1 , особисто вів контроль за будівельними роботами та забезпеченням матеріалами (постачанням), вкладаючи дуже багато сил та витрачаючи час на проведення робіт.

Враховуючи викладене ОСОБА_1 посилається на те, що збудував будинок за адресою: АДРЕСА_1 за свої особисті кошти, для себе особисто, а тому просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на цей будинок та на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002: 2426 площею 0.06 га для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_1 , на території Красносільської сільської ради Лиманського (Комінтернівського) району Одеської області.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,06 га з кадастровим номером :01:002:2426 розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та задовольнити його позовні вимоги, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Доводи апеляційної скарги скаржник обґрунтував тим, що:

- при розгляді позовної заяви ОСОБА_2 у первісній редакції Комінтернівський районний суд Одеської області повинен був повністю відмовити в позові з підстав неможливості визнання за нею права особистої приватної власності (безчасткової) на неподільні об`єкти нерухомості - на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 частину земельної ділянки;

- суд, у порушення ст. 2, 10, 12 ЦПК України, спонукав представника ОСОБА_2 фактично змінити позовні вимоги із порушенням визначених ч.2,3 ст. 49 ЦПК України строків. Підстави для поновлення пропущеного строку для подання заяви про зміну предмету позову були відсутні з огляду на необґрунтованість поданого представником ОСОБА_2 клопотання про поновлення строку. Окрім того, суд ні в мотивувальній, ані в резолютивній частині ухвали ніяким чином не визначає підстави поновлення пропущеного процесуального строку;

- в уточнених вимогах представник ОСОБА_2 просив несумісні речі, а саме, визнати право сумісної власності на 1/2 частину будинку і на 1/2 частину земельної ділянки, тобто не ставлячи питання про поділ інших 1/2 часток земельної ділянки та будинку;

- поза увагою суду лишилось те, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, а спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Поряд з цим, попри відсутність відповідних позовних вимог, суд першої інстанції визнав за ОСОБА_2 право (спільної) часткової власності на 1/2 частину неподільних речей: будинку та земельної ділянки;

- гроші позичалися ОСОБА_1 виключно під власну відповідальність і для особистих потреб, про що знала ОСОБА_2 , їй було відомо, що ОСОБА_1 на ці кошти будує будинок для власного проживання, так як вона неодноразово виганяла його із квартири, де вони мешкали разом. Зазначає, що спірний будинок використовувався на користь лише ОСОБА_1 , а позичені ним гроші в повному обсязі пішли на зведення будинку;

- попри посилання у оскаржуваному рішенні на факт укладення ОСОБА_2 договору з ФОП ОСОБА_9 на виготовлення проектної документації котеджу, суд не встановив факт зв`язку проектної документації, придбаної позивачкою з будинком ОСОБА_1 ;

- судом першої інстанції було залишено поза увагою правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких земельна ділянка вважається спільною сумісною власністю подружжя якщо була набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації у період з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Окрім того, скаржник зазначає, що визнання права власності на частину земельної ділянки під будинком не допускається законом при визначенні ідеальних часток, без виділення в натурі такої частки. Отже, позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину будинку мали заявлятись разом із вимогами про виділ частки в натурі із визнанням права власності на 1/2 частину земельної ділянки під будинком. При цьому є висновок експертизи про неможливість такого поділу в натурі.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В ході апеляційного розгляду ОСОБА_1 та адвокат Кравченко О.М., який діє в його інтересах, апеляційну скаргу підтримали, просять її задовольнити та пояснили, що спірний будинок зведений за особисті кошти ОСОБА_1 , які позичені ним, отже, будинок є його особистою власністю. Звертають увагу суду на те, що уточнення позову адвокатом Вальчук І.О. здійснено з порушенням вимог закону. Ці уточнення позову подані в день ухвалення рішення по даній справі.

Окрім того, вказують на те, що неможливо поділити неподільний об`єкт нерухомості, що підтверджено висновками судового експерта. З урахуванням Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна можна зробити висновок про відсутність технічної можливості здійснення поділу в натурі житлового будинку, виходячи із часток 1/2 частка за кожним із сторін по справі. Отже, у суду першої інстанції не було підстав задовольняти позов ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Адвокат Вальчук І.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, просить її залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Пояснив, що подружжя ОСОБА_10 займалось зведенням спірного будинку, замовили проект, проводили будівельні роботи. ОСОБА_2 вела зошит, в якому записувала придбані матеріали, готувала їсти, займалась хатніми справами, допомагала як могла. Організацією будівельних робіт займався ОСОБА_1 . Після введення будинку в експлуатацію в 2011 році в ньому жила вся сім`я: подружжя та діти до 2018 року.

Стосовно посилання ОСОБА_1 на те, що він позичив гроші та витратив їх на будівництво спірного будинку,- адвокат пояснив, що не може це ні підтвердити , ні спростувати, оскільки йому про це нічого не відомо, підпису ОСОБА_2 на розписках немає. Будинок зведений в період шлюбу для всієї сім`ї, спільними зусиллями та за спільні кошти, бюджет був спільний, вся сім`я проживала у цьому будинку багато років. Пояснив, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя та визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цього будинку. При цьому земельна ділянка під будинком, хоч набута ОСОБА_1 в порядку приватизації, однак у разі визнання права власності на 1/2 його частку за ОСОБА_2 , за нею має визнаватись також право власності на 1/2 частину земельної ділянки під будинком, відповідно до вимог ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 361 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України, зокрема, згідно п.п.1 ч.1 цієї статті це майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав щодо об`єкта нерухомості, врахуванню підлягають особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

За приписами частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

З урахуванням змін до СК України, правовий режим приватизованого земельного фонду змінювався.

При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 31 січня 2023 року у справі № 587/2739/20, від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/6318/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 158/1378/20-ц.

Разом з тим, згідно вимог ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Норма аналогічного змісту, передбачена ч.1 ст. 120 ЗК України: у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Аналіз зазначених норм ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України в їх сукупності вказує на цілісність об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, отже одночасно право власності на земельну ділянку (або її частку) переходить до набувача права власності на нерухоме майно (або його частку) на цій земельній ділянці.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13 січня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Суворовської райради народних депутатів м.Одеси зареєстровано шлюб, актовий запис № 21 (т.1 а.с.11).

Від спільного проживання сторони мають доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с.12,13).

ОСОБА_2 є інвалідом другої групи довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 11.08.2016 року та довідкою МСЕК №786632 від 23 грудня 2015 року (т.1 а.с.9).

На підставі розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області від 26 березня 2007 року №372 ОСОБА_1 отримано у власність земельну ділянку площею 0,06 га, розташовану на території Красносільської сільської ради, ОС «Степове» вул.Центральна, ділянка № НОМЕР_2 , із цільовим призначенням для ведення садівництва, про що видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №659931 (т.1 а.с.16).

25 червня 2007 року ОСОБА_2 уклала з СПД ФЛ ОСОБА_9 договір на купівлю проектної документації для будівництва котеджу (а.с. т.1 а.с.237-239).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.11.2022 року та витягу про державну реєстрацію прав №32688478 від 26 грудня 2011 року право власності на садовий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (1/1 частка) на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 від 25 листопада 2011 року (т.1 а.с.63,64).

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 09 липня 2018 року державним реєстратором Вайцехвоською Н.К. зареєстровано право власності ОСОБА_1 на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна площа об`єкта 184 кв.м., житлова площа 61,3 кв.м. (т.1 а.с.17-18).

На замовлення ОСОБА_1 виготовлено висновок Експерта №06/21 згідно якого ринкова вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування вартості земельної ділянки, на момент проведення дослідження складає: 3255017,0 грн. (по курсу НБУ на дату оцінки: 100 доларів США - 2755,50 грн.). В результаті проведеного дослідження у відповідності до методики визначення фактичних обсягів та вартості виконаних будівельних робіт за звітною документацією за видавництвом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз 2009 рік р/к 10.6.01 визначено об`єм та вартість фактично виконаних робіт з будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Кошторисна вартість складає: 3295853,00 грн. В результаті проведеного дослідження, експерт також дійшов висновку про неможливість поділу в натурі житлового будинку виходячи з рівності часток співвласників (т.1 а.с.190-231).

Також в матеріалах справи наявні копії розписок (проста письмова форма) про отримання ОСОБА_1 у борг:

- від 02 вересня 2007 року від ОСОБА_5 суму еквівалентну 10 000 € (десять тисяч євро) з умовою їх повернення протягом 30 днів з моменту пред`явлення вимоги;

- від 01 березня 2008 року від ОСОБА_5 суму еквівалентну 9300 € (дев`ять тисяч триста євро) з умовою їх повернення протягом 50 днів з моменту пред`явлення вимоги.

- від 05 вересня 2008 року від ОСОБА_12 суму 10000 € (дев`ять тисяч триста євро) для будівництва будинку з умовою їх повернення протягом 180 днів з моменту пред`явлення вимоги.

- від 05 серпня 2009 року від ОСОБА_13 суму еквівалентну 10000 € (дев`ять тисяч триста євро) для будівництва житлового будинку з умовою їх повернення протягом 180 днів з моменту пред`явлення вимоги.

- від 06 серпня 2009 року від ОСОБА_12 суму 9500 € (дев`ять тисяч п`ятсот євро) для будівництва будинку з умовою їх повернення протягом 60 днів з моменту пред`явлення вимоги.

- від 07 серпня 2009 року від ОСОБА_5 суму еквівалентну 9700 € (дев`ять тисяч сімсот євро) для будівництва будинку з умовою їх повернення протягом 50 днів з моменту пред`явлення вимоги.

- від 03 квітня 2010 року від ОСОБА_5 суму еквівалентну 10 000 € (десять тисяч євро) для будівництва будинку з умовою їх повернення протягом 20 днів з моменту пред`явлення вимоги.

- від 20 квітня 2010 року від ОСОБА_14 суму еквівалентну 10 000 € (десять тисяч євро) з умовою їх повернення протягом 360 днів з моменту пред`явлення вимоги.

- від 15 березня 2011 року від ОСОБА_14 суму еквівалентну 10 000 € (десять тисяч євро) для будівництва будинку з умовою їх повернення протягом 360 днів з моменту пред`явлення вимоги.

- від 11 вересня 2011 року від ОСОБА_5 суму еквівалентну 8900 € (вісім тисяч дев`ятсот євро) для будівництва будинку з умовою їх повернення протягом 30 днів з моменту пред`явлення вимоги.

Оригінали вказаних розписок судом не досліджувались, на вказаних копіях розписок відсутній підпис іншого з подружжя - ОСОБА_2 .

Отже з матеріалів справи вбачається та правильно встановлено судом першої інстанції, що спірний будинок зведений в період шлюбу з 2007 р. по 2011 р., зареєстрований в передбаченому законом порядку та подружжя ОСОБА_10 разом із дітьми оселилось в ньому і мешкало до 2018 року. В первійсній редакції зустрічного позову ОСОБА_1 зазначав про отримання в борг грошей в інтересах сім`ї, які вкладав у будівництво будинку для всієї сім`ї, однак пізніше змінив позицію, уточнивши свої позовні вимоги, просив визнати спірний будинок своїм особистим майном. Позовні вимоги ОСОБА_1 в остаточній редакції не доведені.

При цьому, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що подружжя ОСОБА_10 для будівництва купували будівельні матеріали, що підтверджується записами ОСОБА_2 та квитанціями і чеками. ОСОБА_2 замовляла проект будинку. Сторони та свідок ОСОБА_15 пояснювали, що будинок будувався особисто ОСОБА_1 у вільний час після роботи. Сторони мали спільний бюджет, ОСОБА_2 займалась дітьми, вела домашнє господарство, виконувала роботу на городі. Після закінчення будівництва та оформлення будинку, в ньому оселились сторони та їх діти, де спільно проживали до 2018 року. Вказані обставини не спростовані, як і не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно.

Таким чином, суд першої інстанції застосувавши неспростовану презумпцію спільності майна подружжя, набутого в період шлюбу, вважав, що спірний будинок є спільним майном подружжя та задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 .

Щодо спірної земельної ділянки, суд обгрунтовано зазначив, що хоч земельна ділянка набута у власність ОСОБА_1 в порядку безоплатної приватизації і відповідно не належить до спільного майна подружжя, однак оскільки на цій земельній ділянці знаходиться будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до ОСОБА_2 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку, відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Під час розгляду справи судом першої інстанції та під час її перегляду судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих доказів на спростування статусу спірного будинку, як спільного сумісного майна сторін.

В межах заявлених вимог та наданих доказів, позов ОСОБА_1 про визнання спірного будинку його особистою власністю,- недоведений та задоволенню не підлягає.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку, як сумісно нажитого майна подружжя та як похідне визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки під будинком.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний будинок є спільним майном подружжя, частки подружжя при поділі є рівними та на цій підставі дійшов правильного висновку про визнання права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину вказаного будинку.

Право власності на 1/2 частину земельної ділянки під будинком, в якому визнано право власності ОСОБА_2 також визнано за останньою, що відповідає вимогам ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про незаконне прийняття уточненого позову ОСОБА_2 ,- на висновки суду не впливають, оскільки в обох редакціях позивачка посилалась на те, що спірний будинок збудований за спільні кошти та спільними зусиллями, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. На цій підставі вона просила визнати за собою право власності на 1/2 частку будинку та земельної ділянки під будинком, з метою отримання вказаної частки в свою особисту власність. В описовій частині позову, як первісно поданого , так і уточненого ОСОБА_2 викладала обставини набуття спільного будинку у власність в період шлюбу із ОСОБА_1 . На цій підставі з урахуванням, що будинок є спільним майном подружжя, з посиланням на те, що в результаті розподілу спільної сумісної власності кожний з подружжя отримує свою частку в особисту власність, у прохальній частині позову,- викладені вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вказаного будинку та земельної ділянки.

За таких обставин, в межах заявлених вимог про поділ майна подружжя, яке є спільною сумісною власністю, з урахуванням принципу «jura novit curia» суд знає право, за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину будинку та відповідно земельної ділянки. Порушень цивільно-процесуального законодавства, які б потягли неправильне вирішення спору,- не встановлено.

Посилання скаржника на те, що будівництво спірного будинку він здійснював за свої особисті кошти і використовував будинок тільки для себе особисто,- не заслуговують на увагу. Так, звертаючись із зустрічним позовом та у відзиві на первісний позов ОСОБА_1 зазначав, що в 2018 році ОСОБА_2 зібрала речі, забрала дітей та виїхала зі спірного будинку, коли виникло питання про розірвання шлюбу. Отже, посилання скаржника на те, що спірний будинок зведено для нього особисто і використовувався тільки ним,- суперечать його ж позиції про спільне проживання всієї сім`ї в цьому будинку. Окрім того, ОСОБА_1 зазначав про те, що одноособово займався будівництвом, оскільки є професійним будівельником, а ОСОБА_2 за станом здоров`я не могла брати участь у будівництві. Вказані обставини відповідають змісту вимог ч.1 ст. 60 СК України та вказують на спільність набутого таким чином майна подружжя. (т.1 а.с. 57-60).

Отже, ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів, які б давали підстави визнати спірний будинок його особистим майном. Посилання на витрачання позичених одним з подружжя коштів на зведення будинку в інтересах сімї не є доказом виникнення у нього права особистої власності.

Також не є підставою для скасування чи зміни рішення суду, посилання скаржника на неможливість реального поділу будинку без перобладнання. Зазначені обставини не є підставою для відмови у задоволенні позову про поділ будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя, з визначенням ідеальної частки у цьому майні. Позов розглянуто в межах заявлених вимог. Посилання ОСОБА_1 на неподільність будинку не визнавались іншою стороною, однак не були предметом спору, оскільки вимоги про реальний поділ нерухомого майна є правом, а не обов`язком і такі вимоги жодною із сторін у даній справі не заявлялись.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі на висновки суду не впливають та позбавлені правового обгрунтування.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як законне та обгрунтоване - залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12.05.2023 року.

Судді П.Я.Ігнатенко

Л.В. Базіль

Л.П. Воронцова