ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря - Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Заєць Павло Леонідович, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання зобов`язання за договором поруки припиненим, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання зобов`язання за договором поруки припиненим.

В обґрунтування позову посилався на те, що 10.09.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2007-176 про надання банком кредиту у сумі 25000 доларів США з метою придбання основних фондів, з кінцевим строком повернення кредиту, процентів, та винагороди не пізніше 10.09.2012 року.

В той же день, 10.09.2007 року на виконання п. 3.1.2 зазначеного кредитного договору між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договори поруки №2007/176, за яким ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є відповідальними особами перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за виконання зобов`язань ОСОБА_4 за вищевказаним кредитним договором, у тому ж розмірі, що і ОСОБА_4 , зі строком дії договору поруки до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

У лютому 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2007-176.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська 24.05.2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 13628,75 доларів США, яка відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.02.2017 року складала 370702,00 грн. та судовий збір.

27.11.2018 року постановою Дніпровського апеляційного суду, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 травня 2017 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 скасовано. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 2007-176 від 10 вересня 2007 року в розмірі 13628,75 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13628,75 доларів США, що за курсом 27,20 грн. за 1 долар, відповідно до службового розпорядження НБУ від 13 лютого 2017 року, складає 370702 грн. В решті рішення залишено без змін.

Позивач вважає поруку за договором поруки № 2007/176 від 10.09.2007 року припиненою 10.03.2013 року, оскільки кредитор ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не пред`явив вимоги до поручителя ОСОБА_1 щодо виконання обов`язку ОСОБА_4 по сплаті заборгованості за кредитним договором протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, з 10.09.2012 року.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати зобов`язання надане ОСОБА_1 , відповідачу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором поруки № 2007/176 від 10.09.2007 року, припиненим 10.03.2013 року та стягнути з відповідача судовий збір.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання зобов`язання за договором поруки припиненим, відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Заєць П.Л., звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.09.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2007-176 про надання банком кредиту у сумі 25 000 доларів США з метою придбання основних фондів, з кінцевим строком повернення кредиту, процентів, та винагороди не пізніше 10.09.2012 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 10.09.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договори поруки №2007/176, за яким ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є відповідальними особами перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за виконання зобов`язань ОСОБА_4 за вищевказаним кредитним договором, у тому ж розмірі, що і ОСОБА_4 , зі строком дії договору поруки до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Підписавши договір поруки від 10.09.2007 року ОСОБА_1 , який є поручителем, погодився з його умовами, зокрема, з п. 2 договору поруки, за яким поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником ОСОБА_4 усіх його зобов`язань за договором № 2007-176 про надання банком кредиту у сумі 25 000 доларів США з метою придбання основних фондів, з кінцевим строком повернення кредиту, процентів, та винагороди не пізніше 10.09.2012 року.

У лютому 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2007-176.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська 24.05.2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 13628,75 доларів США, яка відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.02.2017 року складала 370702,00 грн. та судовий збір.

27.11.2018 року постановою Дніпровського апеляційного суду, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 травня 2017 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 скасовано. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 2007-176 від 10 вересня 2007 року в розмірі 13628,75 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13628,75 доларів США, що за курсом 27,20 грн. за 1 долар, відповідно до службового розпорядження НБУ від 13 лютого 2017 року, складає 370702 грн. В решті рішення залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 направлений до суду з метою уникнення цивільно правової відповідальності, що виникла на підставі судового рішення у справі № 209/507/17, а також з того, що ухвалення Дніпровським апеляційним судом постанови у справі 209/507/17 про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі з поручителя, унеможливлює задоволення в даній судовій справі позову про визнання поруки припиненою, оскільки підстави для стягнення з поручителя заборгованості вже були предметом дослідження у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором з урахуванням наданого до нього договору поруки.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року прийнятій у справі 522/1528/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступивши від попередніх висновків зазначила, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Крім того, згідно п. 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 року прийнятій у справі 462/5368/16, після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки банк ініціював вирішення такого спору, поручитель може ефективно захистити своє право саме у тій справі, заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 62-63)).

Згідно п. 61 вказаної постанови, визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу у юридичній визначеності. Застосування такого способу захисту інтересу є належним лише тоді, якщо юридична невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше. За цих умов боржник (поручитель) може звернутися до суду з позовом про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його права припиненим), зокрема про визнання поруки припиненою, і такий спосіб захисту буде належним та ефективним.

В даному випадку, суди першої та апеляційної інстанції вже вирішили, ініційований кредитором для захисту його прав, спір із боржником та поручителями, тобто позов ОСОБА_1 про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його права припиненим), є неналежним та неефективним способом захисту.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у справі про стягнення зокрема з нього заборгованості не підіймалось та не досліджувалось судом питання щодо поручителів, доводи щодо поруки не розглядалися, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суди у справі про стягнення заборгованості, хоча в судових рішеннях і не надавали прямої оцінки доводам щодо поруки, але фактично переглядали її законність та можливість стягнення заборгованості з поручителів, в іншому випадку суди б відмовили у задоволенні позову до поручителів з тих чи інших підстав. Таким чином, не вірним є твердження, що питання про можливе припинення поруки не досліджувалось судами.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Заєць Павло Леонідович, залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко