Справа № 314/2164/22
Провадження № 2/314/121/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2023 м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Свідунович Н.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання Печонкіна В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 314/2164/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханська Світлана Ярославівна, про визнання договорів дарування недійсними

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання договорів дарування недійсними. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з 15.06.2000 він знаходився у шлюбі з ОСОБА_5 , який було розірвано 07.11.2008 за рішенням суду. Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_6 . В березні 2009 року ОСОБА_5 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про поділ майна подружжя. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2009 за ОСОБА_5 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0436 га, розташовану на території Люцернянської сільської ради, Садівниче товариство "Джержинець", ділянка № НОМЕР_1 , садовий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0837 га, розташовану на території Лукашевської сільської ради, ОСК "Садівниче товариство "Світанок-СБ" Запорізького району, ділянка № НОМЕР_2 , а також на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Цим же рішенням за ОСОБА_7 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Постановою Запорізького апеляційного суду від 07.06.2022 вищевказане рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2009 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково, за ОСОБА_5 в порядку поділу майна подружжя визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0837 га, розташовану на території Лукашевської сільської ради, ОСК "Садівниче товариство "Світанок-СБ" Запорізького району, ділянка № НОМЕР_2 , в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На час розгляду справи в Комунарському районному суді м. Запоріжжя позивач, ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , мав у власному володінні земельну ділянку площею 0,0436 га, розташовану на території Люцернянської сільської ради, Садівниче товариство "Джержинець", ділянка № НОМЕР_1 . На той момент на цій земельній ділянці вже знаходився садовий будинок АДРЕСА_3 загальною площею 75,9 кв.м.

Разом з тим, на підставі скасованого на теперішній час рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя, право власності на земельну ділянку площею 0,0436 га, розташовану на території Люцернянської сільської ради, Садівниче товариство "Джержинець", ділянка № НОМЕР_1 та садовий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_5

16.07.2009 в м. Вільнянськ Запорізької області приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханською С.Я. було посвідчено договори дарування, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , зареєстровані в реєстрі за № 658 та № 659. На підставі цих договорів право власності на земельну ділянку площею 0,0436 га, розташовану на території Люцернянської сільської ради, Садівниче товариство "Джержинець", ділянка № НОМЕР_1 та садовий будинок АДРЕСА_4 , було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 .

Зважаючи, що предметом договору дарування може бути тільки майно, яким володіє дарувальник на законних підставах, а вищевказане нерухоме майно було набуто ОСОБА_5 у власність на підставі судового рішення, яке на теперішній час скасоване в апеляційному порядку, тобто майно набуте не на законних підставах, вищевказані договору дарування мають бути визнані недійсними, оскільки іншим чином позивач не має можливості відновити своє порушене право власності та зареєструвати за собою садовий будинок та земельну ділянку.

На підставі викладеного, позивач просить визнати недійсною реєстрацію на ім`я ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку, а також Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 456388, виданий відділом Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області 10.07.2009, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 84, щодо земельної ділянки площею 0,0436 га, розташовану на території Люцернянської сільської ради, Садівниче товариство "Джержинець" (нова назва "Щит"), ділянка № НОМЕР_1 .

Визнати недійсним право власності на садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на ім`я ОСОБА_5 .

Визнати недійсним договір дарування, посвідчений 16.07.2009 приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханською С.Я., зареєстрований в реєстрі за № 658, щодо садового будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнати недійсним договір дарування, посвідчений 16.07.2009 приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханською С.Я., зареєстрований в реєстрі за № 659, щодо земельної ділянки площею 0,0436 га, розташовану на території Люцернянської сільської ради, Садівниче товариство "Джержинець" (нова назва "Щит"), ділянка № НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 02.09.2022 справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження.

08.09.2022 на адресу суду від третьої особи приватного нотаріуса Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханської С.Я. надійшли письмові пояснення, у яких остання зазначила, що при підписанні договорів дарування, посвідчених 16.07.2009, зареєстрованих в реєстрі за № 657 та № 659, нею, як приватним нотаріусом, від сторін були витребувані всі документи, необхідні для їх нотаріального посвідчення. Крім того, просила розглянути справу без її участі.

21.09.2022 від представника відповідачів адвоката Сашкова М.В. надійшло клопотання про зупинення провадження у вказаній справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України до завершення розгляду цивільної справи № 2-1774/09 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя Верховним Судом за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Запорізького апеляційного суду від 07.06.2022.

Крім того, 21.09.2022 від представника відповідачів адвоката Сашкова М.В. надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній, не погоджуючись з позовними вимогами, зазначив, що позивач ОСОБА_1 не є стороною договорів дарування, посвідчених 16.07.2009 приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханською С.Я., та зареєстрованих в реєстрі за № 658 та № 659, на підставі яких право власності на земельну ділянку площею 0,0436 га та садовий будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано на ім`я ОСОБА_9 , отже, у задоволенні позовних вимог про визнання договорів дарування недійсними слід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18) зазначено, що слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції, як наслідку недійсності правочину, та витребування майна від добросовісного набувача, як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту порушеного цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину (постанова Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 175/541/19).

У постанові Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 727/10017/18 зроблено висновок, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18.

Оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання договорів дарування недійсними, не підлягають задоволенню, як похідні, позовні вимоги щодо визнання недійсними реєстрацію права власності, як на садовий будинок, так і на земельну ділянку.

На підставі викладеного, представник позивача просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.

29.09.2022 від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначає, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Ця правова позиція сформована у судовій практиці, зокрема, постановою Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 та постановою Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 643/17966/14-ц.

Неправомірність вчинених відповідачем ОСОБА_5 правочинів договорів дарування від 16.07.2009, посвідчених приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханською С.Я., та зареєстрованих в реєстрі за № 658 та № 659, підтверджується постановою Запорізького апеляційного суду від 07.06.2022 у справі № 2-1774/09, якою скасоване рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2009. Вищезазначена постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 384 ЦПК України, набрала законної сили з дня її прийняття та є належним, достовірним і достатнім доказом, головною підставою для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними.

Згідно ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Зокрема, дана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.04.2020 у справі № 522/25151/14-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Таким чином, на думку позивача, він цілком вірно обрав спосіб захисту своїх порушених майнових прав, закріплений нормами ст.ст. 15, 16 ЦК України.

Крім того, зазначає, що твердження представника відповідачів про те, що вимогу про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлено тільки стороні недійсного правочину, жодним чином не стосується предмету позовних вимог позивача, який просить суд визнати недійсним реєстрацію прав власності та визнати недійсними договори дарування, а не повернути йому майно.

Вимоги позивача узгоджуються із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

На підставі викладеного, позивач просить задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 20.10.2022 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів про зупинення провадження у вказаній справі.

Ухвалою суду від 20.10.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов на тих підставах, що в ньому зазначені.

Представник відповідачів заперечував проти позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем невірно був обраний спосіб захисту порушеного права, яке у даному випадку не підлягає захисту шляхом використання механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП № 04-5014351, виданого 23.10.1995 Люцернянською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 836, позивачеві ОСОБА_1 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,0436 га, розташована на території Люцернянської сільської ради, Садівниче товариство "Джержинець", ділянка № НОМЕР_1 .

Згідно з довідкою Садівничого товариства "Джержинець" № 35 від 21.07.1995, на вищевказаній земельній ділянці розташований одноповерховий садовий будинок корисною площею 68,0 кв.м.

Відповідно до реєстраційного посвідчення Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації, записаного 15.09.1995 в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 254, посвідчено, що садовий будинок в Садівничому товаристві "Джержинець" зареєстрований в цілому за ОСОБА_1 .

При цьому, судом встановлено та не оспорюється сторонами, що позивач ОСОБА_1 з 15.06.2000 перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 , який на теперішній час розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дочку ОСОБА_10 .

Таким чином, на час укладення шлюбу позивач вже був власником земельної ділянки площею 0,0436 га, розташованої на території Люцернянської сільської ради, Садівниче товариство "Джержинець", ділянка № НОМЕР_1 , та садового будинку, розташованого на вищевказаній земельній ділянці.

05.03.2009 Комунарський районний суд м. Запоріжжя постановив рішення у цивільній справі № 2-1774/09 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Цим рішенням за ОСОБА_5 визнано право власності на:

- земельну ділянку площею 0,0436 га, розташовану на території Люцернянської сільської ради, Садівниче товариство "Джержинець", ділянка № НОМЕР_1 ;

- садовий будинок АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,0837 га, розташовану на території Лукашевської сільської ради, ОСК "Садівниче товариство "Світанок-СБ" Запорізького району, ділянка № НОМЕР_2 ;

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Цим же рішенням за відповідачем ОСОБА_11 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Позивач зазначає, що на підставі вищевказаного рішення суду ОСОБА_5 зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,0436 га, розташовану на території Люцернянської сільської ради, Садівниче товариство "Джержинець", ділянка № НОМЕР_1 , отримавши Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 456388, який був виданий відділом Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області 10.07.2009, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю і на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 84, а також на садовий будинок АДРЕСА_1 .

16.07.2009 приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханською С.Я. було посвідчено договір дарування, укладений між ОСОБА_5 (дарувальник) та неповнолітньою ОСОБА_8 (обдаровувана), яка діяла за згодою батька ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 658. Відповідно п. 1 вказаного договору ОСОБА_5 передала безоплатно, а ОСОБА_8 прийняла у власність як дарунок садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Вказаний садовий будинок має загальну площу 82,8 кв.м та розташований на земельній ділянці розміром 455 кв.м. Вищевказаний садовий будинок належить ОСОБА_5 на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2009 справа № 2-1774/09, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Орендним підприємством Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації від 17.04.2009 за № 22512360.

Крім того, 16.07.2009 приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханською С.Я. було посвідчено договір дарування, укладений між ОСОБА_5 (дарувальник) та неповнолітньою ОСОБА_8 (обдаровувана), яка діяла за згодою батька ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 659. Відповідно п. 1 вказаного договору ОСОБА_5 передала безоплатно, а ОСОБА_8 прийняла у власність як дарунок земельну ділянку площею 0,0436 га, кадастровий номер :03:001:0721. Місце розташування земельної ділянки АДРЕСА_3 . Земельна ділянка передана для ведення садівництва. Земельна ділянка належить ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 456388, виданого відділом Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області 10.07.2009. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю і на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 84.

На підставі цих договорів право власності на земельну ділянку площею 0,0436 га, розташовану на території Люцернянської сільської ради, Садівниче товариство "Джержинець", ділянка № НОМЕР_1 , та садовий будинок АДРЕСА_4 , було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 07.06.2022 рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2009 у цивільній справі № 2-1774/09 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково, за ОСОБА_5 в порядку поділу майна подружжя визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0837 га, розташовану на території Лукашевської сільської ради, ОСК "Садівниче товариство "Світанок-СБ" Запорізького району, ділянка № НОМЕР_2 , в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Разом з тим, як зазначає позивач, через те, що земельна ділянка площею 0,0436 га, розташована на території Люцернянської сільської ради, Садівниче товариство "Джержинець", ділянка № НОМЕР_1 , та садовий будинок АДРЕСА_4 , право власності на які було визнано та в подальшому зареєстровано за відповідачем ОСОБА_5 на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2009 у цивільній справі № 2-1774/09, в подальшому скасованого постановою Запорізького апеляційного суду від 07.06.2022, на теперішній час на підставі договорів дарування, посвідчених 16.07.2009 приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханською С.Я., зареєстрованих в реєстрі за № 658 та № 659, на теперішній час зареєстровано за ОСОБА_6 , позивач позбавлений можливості відновити своє порушене право власності та зареєструвати за собою садовий будинок та земельну ділянку, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Щодо доводів позивача про необхідність визнання недійсною реєстрації на ім`я ОСОБА_5 права власності на спірну земельну ділянку, визнання недійсним Державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, виданого ОСОБА_5 , визнання недійсним права власності на спірний садовий будинок на ім`я ОСОБА_5 , а також визнання недійсними договорів дарування, посвідчених 16.07.2009 приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханською С.Я., зареєстрованих в реєстрі за № 658 та № 659, щодо садового будинку земельної ділянки площею 0,0436 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст.ст. 15, 16 ЦК України).

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає у з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

За ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із ст. 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19.02.2009 у справі "Марченко М.В. проти України", заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо "права" як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

У постанові Верховного Суду від 03.11.2021 у справі № 715/2316/18 (провадження № 61-3755св20) зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні".

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду по захист наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може стикнутися з проблемою, коли одні й ті самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється кілька шляхів досягнення кінцевої мети відновлення порушеного права або захисту інтересу.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди щодо відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема, у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.

В окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їхньою участю як відчужувачів спірної речі).

Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у ст. 388 ЦК України, що є неприпустимим.

Оскільки у даній справі відбувається поєднання різних способів захисту прав власника: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсними угод дарування, укладених без його волевиявлення з третіми особами, тоді як йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.

Прикметно, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребуване в них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції та свободі договору.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення ч. 1 ст. 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах: від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-57гс19), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Судом встановлено, що позивач ще до реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_5 був власником земельної ділянки площею 0,0436 га, розташованої на території Люцернянської сільської ради, Садівниче товариство "Джержинець", ділянка № НОМЕР_1 , та садового будинку, розташованого на вищевказаній земельній ділянці. Жодних намірів та дій щодо відчуження будь-яким способом спірних земельної ділянки та садового будинку позивач не здійснював. Спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею внаслідок ухвалення рішення суду, яке в подальшому скасоване судом апеляційної інстанції, і в подальшому відчужене ОСОБА_5 , яка не мала права відчужувати спірне нерухоме майно.

За таких обставин та враховуючи вищенаведене, суд вважає, що задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання недійсною реєстрації права власності, визнання недійсними Державного акту на право власності на земельну ділянку та договорів дарування не зумовить бажаних для нього наслідків повернення спірних земельної ділянки та садового будинку в його власність, а тому спосіб захисту, який обрав позивач, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.07.2022 у справі № 522/3777/17-ц, у постанові від 12.10.2022 у справі № 369/2311/19, у постанові від 30.11.2022 у справі № 183/900/17, тощо.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа: приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханська Світлана Ярославівна (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_6 ), про визнання договорів дарування недійсними відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 22.02.2023.

Суддя Наталія Миколаївна Свідунович

22.02.2023