Дата документу 21.03.2023
Справа № 334/4879/22
Провадження № 2/334/360/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої: судді Телегуз С.М., за участю секретаря судового засідання Стрельченко А.А., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

27.10.2022 року через відділення ДП «Укрпошта» до суду звернувся представник: адвокат Ємець А.Ю. в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

02.11.2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання.

08.02.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В позові посилалися на те, що 01.10.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно умов якого ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 350000 грн. терміном повернення до жовтня 2019 року, тобто між сторонами було укладено договір позики, відповідно якого сторони погодили всі істотні умови договору, предмет, суму та строк дії договору. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою від 01.10.2019 року.

Відповідач є фізично здоровою та має всі можливості повернути грошові кошти за договором позики, однак відповідач на день складання позовної заяви грошові кошти не повернула. Позивач вживала заходів досудового врегулювання спору, неодноразово телефонувала до відповідача з вимогами повернути грошові кошти, однак відповідач усні та письмові звернення ігнорує, грошові кошти відмовляється повертати.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України у Рішенні від 18.09.2013 року № 6-63цс13: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Прохали стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 350000 грн., та стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору.

20.12.2022 року до суду звернулася відповідач з відзивом на позов, в якому посилалася на те, що згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначено, що: «Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у Постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної суми, так і дати її отримання.

У Постанові Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 201/11388/17 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідний правовий висновок викладений також у Постановах Верховного Суду від 10.12.2018 року у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23.04.2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. Такий висновок щодо застосування норми права висловлений Верховним Судом у Постанові від 08.04.2021 року у справі № 500/1755/17.

Разом з тим, надана позивачем на підтвердження укладення договору позики розписка, не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки у ній взагалі відсутній її підпис, що є основною умовою при складанні подібних документів. Так, до позовної заяви позивач надала копію її паспорту, де стоїть її підпис, навіть неозброєним оком можна бачити, що підписи у паспорті і у розписці відрізняються, а отже розписку вона не підписувала, крім того, у розписці невірно вказано її ІНН, дата документа взагалі написана іншою особою, ніж та, що писала розписку.

З позивачем по справі вони є знайомими і спілкувались лише по роботі, а отже для оформлення документів у неї була копії її паспорту. На початку 2019 року вона дійсно просила у позивача в борг 350000 грн., остання їй пообіцяла і навіть почала складати розписку, однак під час написання з`ясувалось, що у позивача таких грошей не має, а тому розписка нею не була написана повністю, не була нею підписана і не була поставлена дата написання. Після виниклої сварки вона навіть не стала забирати те, що написала, адже вважала, що цей аркуш не є документом.

У справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Така позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 08.07.2019 року у справі №524/4946/16-ц. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у Постанові від 22.08.2019 року у справі №369/3340/16-ц.

Вважає, що позивачем не надано доказів написання нею розписки, а також обґрунтованого доказу отримання грошових коштів за договором позики. Також вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки у розписці вказано, що вона має повернути борг до жовтня 2019 року, а позовна заява подана до суду у кінці жовтня 2022 року, тобто з пропуском трирічного строку. Прохала відмовити у задоволенні позову.

27.12.2022 року до суду звернувся представник позивача: адвокат Ємець А.Ю. з відповіддю на відзив, в якій посилався на те, що відповідач стверджує, що ніби на борговій розписці відсутній її підпис, що не відповідає дійсності, оскільки насправді підпис на розписці наявний. Також відповідач стверджує, що підписи у паспорті та у розписці відрізняються, що видно неозброєним оком, що вже протирічить тому, що на розписці відсутній підпис. У відповідача немає відповідних професійних навичок за яких вона може ідентифікувати свій підпис, який ставила на розписці 3 роки том, оскільки як вбачається із копії паспорту відповідача її підпис з роками змінювався, оскільки підпис на першому та п`ятому аркуші паспорта не співпадають. Так само не співпадає її підпис у паспорті на п`ятій сторінці та на відзиві до позовної заяви.

Доводи відповідача щодо спільної роботи не відповідають дійсності, оскільки позивач та відповідач є лише знайомими та ніколи не мали спільної роботи або спільного бізнесу.

Розписка сама по собі підтверджує факт укладання договору позики та отримання грошових коштів, тим більше, що сторони погодили як строки повернення грошових коштів так і відсотки за їх користування, а якщо відповідач спростовує цей факт, вона має право призначити почеркознавчу експертизу або надати інші докази, які спростовують написання нею розписки та отримання грошових коштів.

Щодо позовної давності: в розписці чітко зазначена кінцева дата повернення - жовтень 2019 року, тобто позовна давність за даним договором позики спливає в останній день жовтня 2022 року, яким є 31 число. Позивач у свою чергу звернулась з позовом в останні дні жовтня 2022 року шляхом подачі позову через ДП «Укрпошта», відповідно день подачі позову є день подачі документів через відділення ДП «Укрпошта». Прохав позовну заяву задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник позивача: адвокат Ємець А.Ю. позов підтримав та прохав задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача: адвокат Адоєвцев С.Є. заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

В судове засідання позивач та відповідач не з`явилися.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі за таких підстав.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лукінка Комаричського району Брянської області народилася позивач ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 від 02.03.1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Запоріжжя народилася відповідач ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 від 26.03.1996 року.

01.10.2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено письмовий договір позики, що підтверджується копією розписки від 01.10.2019 року.

Відповідно умов договору позики від 01.10.2019 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 350000 грн. під 3% на місяць, зобов`язується повернути до жовтня 2019 року.

Станом на 27.10.2022 року (дата подачі позову через відділення ДП «Укрпошта») та на час розгляду справи відповідач борг не повернула.

Суд, задовольняючи позов в повному обсязі, виходить з наступного:

Згідно ч.1, ч.2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно ст.530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору.

Відповідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як позикодавець за договором позики, укладеним 01.10.2019 року між ним та відповідачем у справі, з позовом до відповідача, як до позичальника, з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 350000 грн., без стягнення відсотків за користування позикою, оскільки строк зобов`язання передбачений умовами договору позики до жовтня 2019 року закінчився, а відповідач зобов`язання за договором не виконала.

Суд доходить висновку, що договір позики від 01.10.2019 року укладено сторонами у відповідності зі ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, а тому він вважається укладеним з моменту написання відповідачем розписки від 01.10.2019 року, яка складена на підтвердження укладення договору позики та його умов і факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, факт укладення між сторонами 01.10.2019 року договору позики підтверджується належним та допустимим письмовим доказом: розпискою відповідача від 01.10.2019 року, оригінал якої досліджено в судовому засіданні, а тому суд вважає доведеним факт існування боргового зобов`язання відповідача перед позивачем, невиконаного в строк належним чином.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц зазначила: «Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором».

Суд вважає, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане, що повністю узгоджується з практикою Верховного Суду, висловленою у Постанові від 02.03.2020 року у справі № 355/1301/18.

Суд не погоджується з доводами відповідача, що на розписці відсутній її підпис, до позовної заяви позивач надала копію її паспорту, де стоїть її підпис, навіть неозброєним оком можна бачити, що підписи у паспорті і у розписці відрізняються, а отже розписку вона не підписувала, крім того, у розписці невірно вказано її ІНН, дата документа взагалі написана іншою особою, ніж та, що писала розписку, - оскільки будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано, як і не подано відповідного клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, при цьому призначення експертизи судом у цій справі не є обов`язковим.

Також відповідач посилається на те, що на початку 2019 року вона дійсно просила у позивача в борг 350000 грн., остання їй пообіцяла і навіть почала складати розписку, однак під час написання з`ясувалось, що у позивача таких грошей не має, а тому розписка нею не була написана повністю, не була нею підписана і не була поставлена дата написання.

При цьому судом було досліджено розписку в оригіналі, зі змісту якої вбачається, що відповідач зазначила природу правових відносин, яка склалася між сторонами, вказавши, що вона взяла кошти саме в борг, зазначила їх розмір та зобов`язувалася їх повернути позивачу у визначені строки, і з огляду на те, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору та те, що сторони є вільними в укладенні договору, рахується судом як обраний спосіб захисту, тому доводи відповідача про те, що розписка не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики - судом відкидаються і рахується як спосіб ухилення від виконання грошового зобов`язання.

Також, відповідач не зверталася із позовом про визнання цього договору позики недійсним, не вимагала повернути їй власноручно написану розписку, не зверталася з відповідною заявою до органів поліції щодо підробки її підпису на розписці, так як доказів зворотного суду не надано.

Також суд не приймає посилання відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності, оскільки позовна заява подана до суду через відділення ДП «Укрпошта» 27.10.2022 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, з огляду на кінцеву дату повернення позики жовтень 2019 року.

Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно п.1-3 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Таким чином, посилання відповідача у відзиві на позов не відповідають встановленим обставинам справи, про що обґрунтовано зазначено позивачем у відповіді на відзив, при цьому суд не може вийти за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирати докази на користь однієї із зацікавлених сторін.

Отже, з урахуванням вищенаведеного та оцінки доказів в їх сукупності, суд приходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 01.10.2019 року у розмірі 350000 грн.

Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв`язку з задоволенням основної вимоги, на підставі ст.141 ЦПК України, задоволенню підлягає вимога про стягнення судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 3500 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 27, 76-83, 141, 223, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 509, 526, 530, 610, 611, 625, 629, 1046-1050 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_1 , заборгованість за договором позики від 01.10.2019 року у розмірі 350000 грн. (триста п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_1 , судові витрати на сплату судового збору в сумі 3500 грн. (три тисячі п`ятсот гривень 00 копійок).

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 24.03.2023 року.

Суддя: С.М.Телегуз