Справа № 338/1404/18
Провадження № 22-ц/4808/643/23
Головуючий у 1 інстанції Решетов В. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ; старшого державного виконавця відділу ВДВС в Івано-Франківському районі Гвоздецької Р.В. та представника відділу ВДВС в Івано-Франківському районі - Пшеничного Б.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_3 про скасування постанови про арешт майна боржника та постанови про арешт коштів боржника, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Богородчанського районного суду, постановлену головуючим суддею Решетовим В.В. 21 березня 2023 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою на постанови в.о. старшого державного виконавця відділу ДВС в м. Івано-Франківську Західного МРУЮ Гвоздецької Р.В. від 20.01.2023 про арешт майна боржника та від 20.01.2023 про арешт коштів боржника. Скарга обґрунтована тим, що згідно рішення Богородчанського районного суду від 27.12.2018 у справі №338/1404/18 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання синів - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_3 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно до досягнення старшою дитиною повноліття. Зазначив, що на виконання згаданого рішення суду було видано виконавчий лист №388/1404/18 від 29.01.2019 та відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 від 07.02.2019. Скаржник вказав, що заборгованості по сплаті аліментів жодного разу не виникало, натомість ним стягувачу на утримання двох дітей надається додаткова матеріальна допомога, в тому числі додаткові витрати на утримання дітей.

Однак 21.01.2023 на офіційному сайті Міністерства юстиції у АСВП ОСОБА_3 дізнався про винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов. Зі змісту постанов скаржник дізнався, що державним виконавцем накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника та належить боржнику: ОСОБА_3 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 38617,35 грн. Також накладено арешт на все майно, яке належить боржнику ОСОБА_3 .

Вказані вище постанови державного виконавця Винник Ю.Г. вважав неправомірними, винесеними передчасно та всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Вказує, що державний виконавець не поінформував його про розмір заборгованості зі сплати аліментів, не надав довідку-рахунок з обчислення суми боргу, не повідомив про можливість добровільного погашення заборгованості, не вивчив всі обставини, наявність оскаржуваних постанов про арешт майна і коштів порушує його права та свободи, зокрема, щодо можливості розпоряджатись належним йому майном та грошовими коштами.

Посилаючись на викладене, просив оскаржені постанови скасувати.

Богородчанський районний суд ухвалою від 21 березня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_6 про скасування постанови ВП НОМЕР_2 від 20.01.2023 про арешт майна боржника та постанови ВП НОМЕР_2 від 20.01.2023 про арешт коштів боржника відмовив.

Не погодившись із даною ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на її незаконність та необґрунтованість, внаслідок неповноти встановлення судом обставин, що мають значення для справи, неправильного дослідження та оцінки наявних у справі доказів. На думку апелянта, місцевий суд не взяв до уваги, що державний виконавець відповідно до вимог ст. 68-69, ч.4 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» та п. 8-10 Розділу Х «Звернення стягнення на заробітну плату та інші види доходів боржника» Інструкції з організації примусового виконання рішень зобов`язаний щомісяця обчислювати заборгованість із сплати аліментів та отримувати звіт про здійснені відрахування та виплати. На противагу вказаному за період з 26.05.2022 по 20.01.2023 такі звіти до державного виконавця не надходили. Зауважує, що за означений вище період державним виконавцем не було прийнято будь-яких процесуальних рішень у виконавчому провадженні. Вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою відомості про те, що з приводу фінансових питань осіб, призваних по мобілізації, необхідно звертатися до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, про що було відомо державному виконавцю. Крім того, на думку апелянта, місцевим судом безпідставно не взято до уваги його письмове звернення від 20.01.2023 про причини невиконання постанови від 26.05.2022 про звернення стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_3 . Також судом не враховано, що його неявка на виклики державного виконавця обумовлена об`єктивними причинами, а саме призовом на військову службу згідно наказу №32 від 25.02.2022, а також передислокацією його військової частини з 26.04.2022 у Запорізьку область. Вказує, що у виконавчому провадженні НОМЕР_2 постановою державного виконавця від 07.02.2019 вже накладався арешт на майно боржника, однак ухвалою суду дану постанову було скасовано.

На думку апелянта, оскаржувані постанови є передчасними, неспівмірними розміру невиплачених аліментів та, водночас, обмежують права інших двох малолітніх дітей ОСОБА_6 та його дружини, яких він утримує. Вказує, що з його доходів з пенсії стягуються аліменти, а заборгованість по аліментах з доходів у військовій частині, вказана в оскаржуваних постановах, ним погашена до ухвалення рішення.

Просить оскаржену ухвалу скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити в повному обсязі.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві начальник Івано-Франківського ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції доводи апеляційної скарги заперечив, оскільки не погоджується з ними. Зазначає, що згідно п. 2 ч. 4 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику, зокрема, у разі подання заяви стягувачем або боржником. Вказує, що 13.04.2022 державний виконавець подав запит до Івано-Франківського територіального центру комплектування та соціальної підтримки з метою підтвердження мобілізації боржника. Згідно відповіді центру комплектування ОСОБА_3 26.02.2022 призваний до військової частини НОМЕР_1 , дані про місцезнаходження бухгалтерії військової частини надати неможливо. А тому державний виконавець направив виклик боржнику та зобов`язав ОСОБА_3 надати достовірні відомості про доходи та місце роботи. Зауважує, що неодноразово звертався до з вимогою до боржника про надання вказаних вище відомостей, однак останній ці вимоги ігнорував. Зазначає, що 11.01.2023 стягувач ОСОБА_1 подала довідку про нарахований дохід ОСОБА_3 з військової частини НОМЕР_1 . При здійсненні розрахунку, встановлено наявну заборгованість зі сплати аліментів за період з 26.02.2022 по 31.08.2022, а саме в сумі 38617 грн, що перевищує суму відповідних платежів за три місяці. У зв`язку з вказаним 20.01.20202 державним виконавцем винесено постанови про накладення арешту на майно та кошти боржника. Державний виконавець вважає, що ОСОБА_3 не надано суду належних та допустимих доказів відсутності заборгованості зі сплати аліментів. Боржник частково виконав зазначений обов`язок, що підтверджується квитанціями, але сума боргу залишилася не погашеною повністю.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_3 не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи без його участі. Просив апеляційну скаргу задовольнити.

ОСОБА_1 також не з`явилася в судове засідання, до апеляційного суду направила заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, апеляційну скаргу заперечила.

Представники Івано-Франківського ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції доводи апеляційної скарги заперечили, пославшись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали. Додатково зазначили, що з пенсії ОСОБА_3 дійсно здійснюються відрахування на виплату аліментів. Однак боржник не заявив про дохід від здачі майна в оренду, він був мобілізований до військової частини НОМЕР_1 для проходження служби, де отримував зарплату. Відомостей про підтвердження місця служби та довідки про доходи не надавав, на виклики державного виконавця не з`являвся. На час винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов у боржника була наявна заборгованість, яка перевищувала суму відповідних платежів за три місяці, а тому згадані постанови були винесені правомірно. Розрахунок заборгованості ОСОБА_3 не заперечував та не оскаржував.

Представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що на час винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов у ОСОБА_3 існувала заборгованість, яка повністю не погашена та перевищує суму боргу за три місяці, а тому, прийняті державним виконавцем постанови про арешт майна та коштів боржника є законними, підстави для їх скасування відсутні.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановив, що на виконанні у відділу ДВС в м. Івано-Франківську Західного МРУЮ перебуває відкрите 07.02.2019 виконавче провадження № 8298016 з примусового виконання виконавчого листа № 338/1404/18, який виданий 29.01.2019 Богородчанським районним судом. ВІідповідно до цього виконавчого листа з ОСОБА_3 стягуються на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання двох синів: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця від 11.02.2019 НОМЕР_2 звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та направлено до виконання у ГУ ПФУ в Івано-Франківській області.

З матеріалів справи вбачається, що спочатку аліменти вираховувались і сплачувались тільки з пенсії ОСОБА_3 . Адже про наявність інших джерел його доходів не було відомо, і боржник про них державного виконавця не повідомляв.

22.04.2022 державним виконавцем винесено постанову НОМЕР_2 про звернення стягнення на заробітну плату, інші доходи боржника та направлено до виконання у ТОВ «МРІЯ ФАРМІНГ КАРПАТИ». Станом на дату розгляду справи аліментні платежі від нарахованого доходу вищезазначеним підприємством - не надходили.

В подальшому стягував повідомив державному виконавцю про призов ОСОБА_3 на військову службу і отримання ним зарплати у військовій частині. У зв`язку із цим 13.04.2022 державним виконавцем 13.04.2022 подано запит до Івано-Франківського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, з метою підтвердження мобілізації та/або укладення контракту на проходження військової служби боржником.

Згідно відповіді Івано-Франківського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 25.04.2022 року - ОСОБА_3 дійсно 26.02.2022 призваний на військову службу відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 /№69-2022 до військової частини НОМЕР_1 .

14.04.2022 державним виконавцем направлено боржнику виклик державного виконавця, яким зобов`язано ОСОБА_3 з`явитись до державного виконавця 25.04.2022 та надати достовірні відомості про доходи та місце роботи, на підтвердження чого надати довідку з місця роботи. Вказаний виклик боржник отримав особисто, що підтверджується трекером відправлень Укрпошти №483.

На виклик державного виконавця Винник Ю.Г. не з`явився, відомості про інші джерела доходів, крім пенсії, не надав.

Постановою державного виконавця НОМЕР_2 від 26.05.2022 звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та направлено до виконання військовій частині НОМЕР_1 , за ймовірною адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відомості про точне місцезнаходження військової частини державному виконавцю не було відомо. Державним виконавцем надсилалось звернення за адресою вищезазначеної військової частини щодо сум нарахованих коштів та надання пояснення у зв`язку з чим не проводилось стягнення. Однак лист повернувся через відсутність адресата за вказаною адресою.

11.01.2023 стягувач ОСОБА_1 надала державному виконавцю довідку про доходи ОСОБА_3 №1472/16/43 від 31.08.2022 з військової частини НОМЕР_1 .

На підставі згаданої довідки державним виконавцем було здійснено розрахунок заборгованості ОСОБА_3 зі сплати аліментів за період з 26.02.2022 по 31.08.2022, а саме в сумі 38617 грн (з врахуванням переплати 8 688 грн), що перевищує суму відповідних платежів за три місяці. Правильність цього розрахунку ОСОБА_3 не спростував.

З огляду на вказане, державним виконавцем 20.01.2022 винесено постанови, якими накладено арешт на все майно, що належить боржнику, а також на грошові кошти у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору в сумі 38617,35 грн. Названі постанови направлено боржнику.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції, міжнародних договорів.

Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 18 ЦПК України).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

У статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені права та обов`язки державного виконавця.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

Зокрема, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Порядок стягнення аліментів визначається статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з ч.2 цієї статті за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Таким чином, аналіз норми ст. 71 Закону дає підстави вважати, що для накладення державним виконавцем арешту на майно боржника необхідна наявність заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Як встановлено судом, станом на дату винесення оскаржуваних постанов 20.01.2023 у ОСОБА_3 була наявна заборгованість зі сплати аліментів за період з 26.02.2022 по 31.08.2022 в сумі 38617 грн (з врахуванням переплати 8 688 грн), що перевищує суму відповідних платежів за три місяці. Вказане підтверджується довідкою про доходи боржника у військовій частині НОМЕР_1 та розрахунком державного виконавця (а.с. 69, 91).

Визначений державним виконавцем розмір заборгованості по аліментах у встановленому законом порядку ОСОБА_3 не оспорений і ніякими об`єкктивними відомостями не спростовано.

Враховуючи вказане, державним виконавцем правомірно винесено постанови від 20.01.2023 про накладення арешту на майно та кошти боржника.

Заперечуючи згадані вище постанови, ОСОБА_3 зазначав, що ним було здійснено погашення заборгованості в сумі 38618 грн згідно квитанцій: від 26.01.2023 в сумі 8618 грн, від 30.01.2023 - 10 000 грн, 14.02.2023- 10 000 грн, 01.03.2023 - 10 000 грн. Однак ці платежі для погашення заборгованості були здійснені після ухвалення державним виконавцем постанов про арешт коштів та майна боржника.

Апеляційний суд зауважує, що відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, крім іншого, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Однак ОСОБА_3 всупереч передбаченого законом порядку обрав інший спосіб захисту та звернувся до суду з проханням скасувати постанови про накладення арешту.

Водночас, ст. 76 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено відповідальність за невиконання законних вимог виконавця, порушення вимог цього Закону, у тому числі за несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, ненадання боржником на вимогу виконавця декларації чи зазначення у декларації неправдивих відомостей або неповідомлення про зміну таких відомостей, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Апеляційним суд встановлено, що державний виконавець неодноразово звертався до боржника з вимогою надати довідку про його місце роботи та доходи. Відповідні запити також направлялися до військової частини, в якій служить ОСОБА_3 . В порушення вищезазначених вимог закону боржником такі відомості не надавалися. Вказане унеможливлювало проведення стягнення державним виконавцем аліментів з усіх доходів ОСОБА_3 .

Відтак заборгованість по сплаті аліментів існувала на момент винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов.

Таким чином, враховуючи обов`язковість виконання рішення суду, а також категорію справи щодо стягнення аліментів, та беручи до уваги, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, колегія суддів вважає, що винесені державним виконавцем постанови є законними, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Що стосується доводів апелянта про необхідність державного виконавця інформувати боржника про розмір заборгованості зі сплати аліментів, то такі апеляційний суд не бере до уваги, оскільки відповідно до вимог ст. 56, 71 ЗУ «Про виконавче провадження» у виконавця в даному випадку відсутні обов`язок повідомляти божника про розрахунок заборгованості.

Апеляційний суд зауважує, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на заявника обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на заявника покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Отже, саме заявник, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи скарги та спростовуються заперечення суб`єкта оскарження проти скарги, доводиться їх достатність та переконливість.

Враховуючи вказане, апеляційний суд дійшов до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо неповноти встановлення судом обставин, що мають значення для справи зводяться до переоцінки доказів у справі. Заявник не навів доводів, що суд першої інстанції не здійснив дослідження та не надав оцінку зібраним у справі доказам, що унеможливило встановлення фактичних обставин у справі, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи та застосовано норми матеріального права. У зв`язку із цим подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Богородчанського районного суду від 21 березня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 08 травня 2023 року.