Справа № 352/799/20
Провадження № 22-ц/4808/1074/23
Головуючий у 1 інстанції ХОМИНЕЦЬ М. М.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.

за участю секретаря Гудяк Х.М.

учасники справи

позивач Перший заступник прокурора Івано-Франківської обласної прокуратури Стефанець В.М.

відповідачі Івано-Франківська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури Стефанця В.М

на рішення Тисьменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2023 року, ухвалене судом у складі судді Струтинського Р.Р.,

за позовом Першого заступника прокурора Івано-Франківської обласної прокуратури Стефанця В.М. до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішенн, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки, встановлення порядку виконання рішення,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року Перший заступник прокурора Івано-Франківської обласної прокуратури Стефанець В.М. звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Івано- Франківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з вищезазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказав, що рішенням Підпечерівської сільської ради Тисменицького району від 07 квітня 2009 року затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,13 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .

На підставі даного рішення ОСОБА_2 09 жовтня 2010 року отримала державний акт серії ЯИ №764401 на право власності на земельну ділянку площею 0,13га, кадастровий номер :11:003:0263, по АДРЕСА_1 .

25 жовтня 2013 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу №833, посвідченого приватним нотаріусом Розкошинською Л.В., зазначену земельну ділянку продала ОСОБА_3 про, що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_1 за номером 3062687.

Згідно акту перевірки Управління контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 08 липня 2019 року №367/0/92-19-ДК/361/АП/09/01/19, встановлено факт порушення вимог ст. 58, 59, 60, 61 Земельного Кодексу України щодо незаконної приватизації земельної ділянки площею 0,13 га, кадастровий номер :11:003:0263, по АДРЕСА_1 з підстав приналежності її частини до земель водного фонду прибережної захисної смуги озера. Згідно вищевказаного акту перевірки, земельна ділянка площею 0,13 га, кадастровий номер :11:003:0263 частково площею 0,1045 га розташована в межах прибережної захисної 25 метрової зони ставка.

Згідно містобудівної документації с. Підпечери Тисменицького району є «Проект формування території та встановлення межі Підпечерівської сільської ради і села Підпечери», який затверджений рішенням сесії Івано-Франківської обласної ради від 27.07.1999 №188-9/99, оспорювана земельна ділянка розташована впритул (суміжна) до межі населеного пункту с. Підпечери.

Відповідно до містобудівної документації, яка діяла на час видачі оспорюваного державного акту, та діючого Генерального плану с. Підпечери, затвердженого рішенням сесії Підпечерівської сільської ради від 16.11.2011 року, земельна ділянка розташована поруч водного об`єкту - ставка щодо якого визначена прибережна-захисна смуга, при цьому водний об`єкт - став розташований за межами села та відноситься до території с. Угорники.

Згідно інформації Угорницької сільської ради від 12.12.2019 року, відповідно до проекту землеустрою щодо встановлення межі, генерального плану с. Угорники на території села розташований водний об`єкт - ставок площею 2,9277 га, прибережна смуга якого становить 25 метрів.

Відповідно до проекту формування території Угорницької сільської ради вищевказаний водний об`єкт - став межує з територією Підпечерівської сільської ради.

При прийнятті оскаржуваного рішення Підпечерівською сільською радою безпідставно не прийнято до уваги той факт, що фактичне місце розташування спірної земельної ділянки знаходиться у 25 метровій прибережній захисній смузі водного об`єкту - ставка. Про необхідність врахування вказаної обставини було вказано у технічній документації із землеустрою про передачу у власність земельної ділянки, у висновку відділу регіонального розвитку, містобудування і архітектури Тисменицької РДА та схемі експлікації угідь.

Спірна земельна ділянка входить в прибережну захисну смугу та в порядку вимог ст. 58, 59 Земельного кодексу України та ст.4 Водного кодексу України відноситься до земель водного фонду, тому не могла бути передана у приватну власність ОСОБА_2 .

Позивач посилається на те, що рішення Підпечерівської сільської ради Тисменицького району від 07 квітня 2009 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0, 13 га для ведення особистого селянського господарства прийнято всупереч вимог ст.ст.59, 60, 84, 118, 149 Земельного Кодексу України, ст.ст. 88, 89 Водного Кодексу України, Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації із землеустрою».

У зв`язку з викладеним, після уточнення позовних вимог, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Підпечерівської сільської ради від 07.04.2009 року про затвердження матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,13 га, кадастровий номер :11:003:0263 у с. Підпечери, Тисменицького району, Івано-Франківської області; визнати недійсним державний акт ЯИ №764401 виданий ОСОБА_2 09.10.2010 року на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,13га в с. Підпечери Тисменицького району; повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,13 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :11:003:0263 у с. Підпечери у комунальну власність Івано-Франківської об`єднаної територіальної громади в особі Івано-Франківської міської ради; встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого прийняте судове рішення є підставою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів щодо скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,13 га, кадастровий номер :11:003:0263 по АДРЕСА_1 .

Рішенням Тисьменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2023 року у задоволенні позову Першого заступника прокурора Івано-Франківської обласної прокуратури Стефанця В.М. відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури Стефанець В.М, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального, процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Тисьменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду першої інстанції про збіг в одній особі позивача та відповідача, що є наслідком відсутності підстав для представництва інтересів держави органами прокуратури у даних спірних правовідносинах. При зверненні з даним позовом прокурором зазначено, що захист інтересів держави полягає у недопущенні вилучення з державної власності земель водного фонду. Будучи уповноваженим органом та діючи від імені держави Підпечерівська сільська рада порушила інтереси держави, а тому прокурор звернувся до суду із позовом в інтересах держави самостійно і набув статусу позивача відповідно до ст.56 ЦПК України. У справі що розглядається предметом спору є правовідносини, що виникли з приводу незаконної передачі у приватну власність спірної земельної ділянки на підставі спірного рішення органу місцевого самоврядування, який при його прийнятті не діяв у інтересах держави, у т.ч. територіальної громади. Передача спірної землі водного фонду грубо порушила права не тільки жителів громади, а й інтереси держави.

Зважаючи на вказане, прокурор у зазначеній справі є єдиний можливий суб`єкт звернення до суду, який діє у інтересах держави та єдиний суб`єкт, який представляє інтереси держави у цих правовідносинах.

Крім того зазначив, що 09.10.2009 року, на підставі рішення Підпечерівської сільської ради від 07.04.2009 року, відповідачці ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯИ №764401 на право власності на земельну ділянку площею 0,13 га для ведення особистого селянського господарства у с. Підпечери Тисменицького району (тепер - Івано-Франківська територіальна громада). Відповідно до долучених доказів справі, частина спірної земельної ділянки належить до земель водного фонду, а тому передача її у приватну власність суперечить положенням ст. 83 ЗК України.

В даній справі метою звернення до суду є повернення державі спірної земельної ділянки, яка вибула з її власності поза її волею.

Звертає увагу суду, що Верховним судом сформовано судову практику щодо розгляду позовів вказаної категорії, а саме стосовно земельних ділянок водного фонду, які слід розглядати як негаторний позов, на який не розповсюджується строк позовної давності.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам земельного законодавства (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 ЗК України.

Посилаючись на правові позиції викладені в постанові Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі №504/2864/13; постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 12.06.2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц, зазначив, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагати повернути таку ділянку.

Повернення спірної земельної ділянки, яка на праві власності належить позивачу, не є можливим без визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та державного акту про право власності, які стали підставою вибуття спірної земельної ділянки із володіння позивача.

Вважає, що обраний прокурором спосіб захисту є правильним та ефективним.

Скаржник посилається на те, що Тисменицьким районним судом при винесені оскаржуваного рішення відмовлено прокурору у задоволенні позовної вимоги щодо скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,13 га, кадастровий номер :11:003:0263 по АДРЕСА_1 . При цьому, прокурором у позовній заяві не ставилась вимога про скасування реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.

Прохальна частина позову прокурора містила, серед іншого, вимогу щодо визначення судом способу виконання рішення. Також у позові прокурор ставив вимогу про повернення ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, а не її витребування, що має відмінну правову природу.

Зазначаючи про необґрунтованість позовних вимог прокурора в частині повернення спірної земельної ділянки водного фонду, суд першої інстанції в порушення норм ст.78 ЦК України послався на досліджені судом наступні докази: Проект визначення особливо цінних продуктивних земель прибережних смуг та земель зайнятих історико-культурними об`єктами, що особливо охороняються, Технічна документація по встановленню водоохоронних зон та прибережних смуг, яка розроблена в 1982 році Івано-Франківським інститутом землеустрою, Коректурний плановий матеріал 1992 року та проект формування та встановлення межі Підпечерівської сільської ради і населеного пункту с. Підпечери, Опорний план с. Підпечери, Акт погодження межі Підпечерівської сільської ради з Угорницької сільською радою.

Вказані документи не були предметом дослідження в суді, що робить їx як докази неприпустимими та долучено до матеріалів оправи з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України та поза межами строку, про їх існування прокурор дізнався після ознайомлення з матеріалами справи.

Скаржник посилається на те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення безпідставно зроблено висновок щодо відсутності водного об`єкту та його прибережної захисної смуги, не зважаючи на те, що у долучених документах (у т.ч. проекті формування та встановлення межі населеного пункту с. Підпечери та с. Угорники, генерального плану (викоювання с. Підпечери та с. Угорники) чітко визначено водний об`єкт та його прибережну захисну смугу.

Судом першої інстанції не було надано правової оцінки наданим прокурором доказам. Судом залишено поза увагою той факт, що у долученій сторонами містобудівній документації (проекти формування та встановлення меж населених пунктів с. Підпечери та с. Угорники, генеральні плани вказаних сіл) вказано наявність вищевказаного водного об`єкту, у т.ч. станом на 2009 рік, та 25 метрову прибережну захисну смугу.

Судом не взято до уваги той факт, що згідно висновку відділу регіонального розвитку, містобудування і архітектури Тисменицької РДА та плану землекористування були зазначені застереження про необхідність врахування охоронної зони водойми при передачі у власність спірної земельної ділянки відповідачу.

Суд необґрунтовано відхилив письмовий доказ - акт перевірки Головного управлінням Держгеокадастру в області від 08.07.2019 №367/0/92-19-ДК/361/АП/09/01/19, яким встановлено порушення вимог ст. ст. 58, 59, 60, 61 ЗК України при передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,13 га по АДРЕСА_1 з підстав приналежності її частини до земель водного фонду - прибережної захисної смуги озера. Суд фактично на підставі показань свідків спростував вказаний документ, який виданий центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Звертає увагу суду, на те, що у судовому рішенні недостовірно описані показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Долучені фотографії не спростовують наявність водойми, не дають чітке розуміння яка саме територія (місце) зображена на них та період фотографування, що ставить під сумнів їх як належний та допустимий доках у справі.

Висновок суду щодо правової невизначеності водного об`єкту та його прибережної смуги не відповідає встановленим по справі обставинам.

При постановленні оскаржуваного рішення суд безпідставно надав оцінку технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , яка була виготовлена саме на замовлення відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Івано-Франківської міської ради зазначив, що прокурором заявлено вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Підпечерівської сільської ради від 07.04.2009 року про затвердження матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,13 га, кадастровий номер :11:003:0263 у с. Підпечери, Тисменицького району, Івано-Франківської області, тобто позов пред`явлений державою в особі прокурора до неї самої в особі Івано-Франківської міської ради, що суперечить положенням ст. 48 ЦПК України. Вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявлених вимог в цій частині з цих підстав відповідає вимогам закону.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43, підставою для набуття земельної ділянки у власність із земель комунальної власності є відповідне рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого вилається державний акт на право власності на земельну ділянку, тому вважає, що суд правомірно дійшов висновку, що для вирішення питання про право власності на земельну ділянку не є необхідним визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку виданого ОСОБА_2 , кадастровий номер :11:003:0261 у с. Підпечери, Тисменицького району, Івано-Франківської області,

Щодо позовної вимоги про скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,13 га, кадастровий номер :11:003:0263 по АДРЕСА_1 , вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про неналежний спосіб захисту порушеного права, так як рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні даної позовної заяви.

Позовну вимогу про повернення ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,13 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :11:003:0263 у с. Підпечери та передали Івано-Франківській громаді вважає необґрунтованою, оскільки при вирішенні судового спору судом встановлена правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площе 0,13 га, кадастровий номер :11:003:0263 в с. Підпечери Івано-Франківської міської ОТГ, а відповідно рішенням суду першої інстанції визнано право ОСОБА_2 розпоряджатися її приватною власністю.

Вважає, оскільки ОСОБА_1 правомірно набув у приватну власність спірну земельну ділянку, то суд першої інстанції правомірно залишив без задоволення позовну вимогу щодо усунення перешкод ОСОБА_1 у здійсненні Івано-Франківською міською радою об`єднаної територіальної громади права користування та розпорядження земельною ділянкою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_9 зазначив, що висновки суду щодо збігу в одній особі позивача та відповідача відповідають фактичним обставинам справи.

Вважає закономірним висновок суду про те, що набуття земельної ділянки у власність з земель комунальної власності є відповідне рішення органу самоврядування, а не державний акт і він не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку.

Зазначив, що в судовому засіданні правомірно встановлено, що відсутня будь-яка технічна, проектна та містобудівна документація, що даний водний об`єкт з прибережною захисною зоною має будь-яке відношення до Підпечерівської сільської ради.

В судовому засіданні при огляді доказів, за участю представника позивача, вищезазначеного Технічного звіту з внесеним рукописним текстом у Висновку відділу регіонального розвитку, містобудування і архітектури Тисменицької райдержадміністрації від 27.07.2009 р. «Врахувати:-ширину вулиці-12м згідно Генплану;-охоронну зону водойми» було заявлено про їх невідповідність встановленому порядку діловодства про порядок внесення змін в офіційні документи, що в рішенні суду враховано.

Також в судовому засіданні було оглянуто Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства та в оскаржуваному рішенні судом дана оцінка, що станом на час розгляду справи має місце правова невизначеність щодо водного об`єкту, його прибережної захисної смуги, як землі водного фонду і яку належить визначити Івано-Франківською міською радою ОТГ у визначений законодавством спосіб.

В судовому засіданні зроблено аналіз про фактичні зміни меж водного об`єкту і його прибережної зони з 2009 року по теперішній час внаслідок екскавації, про що зазначено в рішенні.

Щодо посилань скаржника на порушення судом положень ст. 78 ЦПК України щодо доручення доказів, зазначив, що судом першої інстанції з урахуванням думки учасників справи, було задоволено клопотання про долучення в якості доказів документі, які надані представником ОСОБА_1 .

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні представник Івано-Франківської міської ради апеляційну скаргу не визнала.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явилась, про час, дату та місце судового засідання повідомлена у відповідності до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без позивача та відповідача по справі, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог прокурора суд в частині позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення Підпечерівської сільської ради Тисменицького району від 07 квітня 2009 року про затвердження матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0, 13 га, суд першої інстанції виходив з того, що в частині цієї позовної вимоги позов фактично пред`явлений державою в особі прокурора до неї самої в особі Івано-Франківської міської ради, що не відповідає ст.48 ЦПК України, позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору та застосував висновки Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року ц справі №826/3115/17, та від 05 жовтня 2022 року у справі №22/1830/19.

Суд дійшов висновку, що визнання державного акту про право власності виданого ОСОБА_2 на підставі спірного рішення не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку, оскільки підставою набуття земельної ділянки у власність із земель комунальної власності є відповідне рішення органу місцевого самоврядування, а не державний акт.

Щодо вимог скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0.13 га, кадастровий номер :11: 003:0263, суд дійшов висновку, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню як такі, що не є належним способом захисту права або інтересу позивача, так як рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог в частині повернення земельної ділянки ОСОБА_1 суд виходив з того, що судом встановлена правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0.13 га кадастровий номер :11:003:0263 за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розпорядилася своєю власністю і ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2013 року. Суд першої інстанції не взяв до уваги акт перевірки Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 08 липня 2019 року №367/0/92-19-ДК/361/АП/09/01/19.

Суд дійшов висновку, що в період з 2009 року по 2015 рік ймовірні водні об`єкти були маловодними і в більшій частині безводними. У 2016 році і в подальші роки згадана територія зазнала значних змін, де спостерігається чітко визначені контури штучно створеного русла водних об`єктів, в тому числі вздовж спірної земельної ділянки. Суд критично оцінив доводи позивача щодо відповідності прибережної захисної смуги станом 2019 року стану на 2009 рік. Дійшов висновку, що фрагментом схеми Генерального плану с. Підпечери Івано-Франківської міської ради станом на 2019 рік водний об`єкт фактично знаходиться на межі розмежування територій Підпечерівської і Угорницької сільських рад, а не на відставні від даної межі 25 метрів, як це зазначено у фрагменті схеми Генерального плану с. Підпечери станом на 2009 рік.

Суд дійшов висновку, що станом на час розгляду справи має місце правова невизначеність щодо водного об`єкту, його прибережної смуги, як землі водного фонду.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно рішення ХХ1 сесії Підпечерівської сільської ради 5-го демократичного скликання від 23 січня 2009 року «Про приватизацію земельних ділянок» ОСОБА_2 безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 0,13 га для ведення особистого сільського господарства біля земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер : 11:003:0263, номер контура 519 проекту формування території в межах населеного пункту.

Відповідно до рішення ХХ11 сесії Підпечерівської сільської ради, Тисменицького району Івано-Франківської області 5-го демократичного скликання від 07.04.2009 «Про затвердження матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації земельних ділянок громадянам при видачі державних актів на право власності на земельні ділянки», у зв`язку з уточненням площі земельних ділянок, які визначились при проведенні підготовчих робіт затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації, які передані у приватну власність згідно рішенню від 23.01.2009, та передано безоплатно у власність ОСОБА_2 , земельну ділянку площею 0,13 га.

Технічний звіт по землеустрою з інвентаризації земельної ділянки, та підготовці матеріалів до видачі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , кадастровий номер :11:003:0263 земельної ділянки, зробленого ПП «Західземпроект» містить кадастровий план земельної ділянки в якому зазначено, що необхідно врахувати ширину вулиці та охоронну зони водойми.

23 вересня 2010 року ОСОБА_2 на підставі рішення ХХ11 сесії Підпечерівської сільської ради, Тисменицького району Івано-Франківської області 5-го демократичного скликання від 07.04.2009 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки : :11:003:0263.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно земельна ділянка, кадастровий номер :11:003:0263 площею 0,13 га цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №833 від 25.10.2013, посвідченого приватним нотаріусом Розкошинською Л.В. на праві власності належить ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки Угорницької сільської ради Івано-Франківської міської ради від 12 грудня 2019 року №176/02.2-20 до проекту землеустрою щодо встановлення межі, генерального плану с. Угорники водний об`єкт зазначено ставок площею 2, 9277 га. Відповідно до генерального плану с. Угорники розмір прибережної смуги даного водного об`єкту становить 25 м.

Згідно викопіровки з Генплану с. Угорники наявний водний об`єкт - озеро.

Івано-Франківська міська рада є правонаступником всього майна, прав, та обов`язків Підпечерівської сільської ради, що підтверджується рішенням сесії Івано-Франківської міської ради.

Згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 09 липня 2019 року №367/0/92-19ДК/361/АП/09/01-19 Головного управління Держгеокадастру в Івано-франківській області, у результаті перевірки встановлено, що земельна ділянка приватної форми власності площею 0, 1300 га (кадастровий номер :11:003:0263) сільськогосподарського призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на момент обстеження розміщена у прибережно захисній смузі 25 м від водного об`єкта озера в загальній площі 0, 1045 га.

Згідно відповіді радника міського голови-представника с. Угорники від 01 квітня 2021 року №34.1.-03/94 згідно проекту землеустрою щодо встановлення межі, генерального плану с. Угорники, на території села розташований водний об`єкт ставок площею 2, 9277 га. За період 2008-2018 років роботи щодо вищевказаного ставка по поглибленню дня, зміни берегів в т.ч. зі сторони с. Підпечери Угорницькою сільською радою не проводилися. Проектно-технічна документація на вищевказані роботи не виготовлялася та не затверджувалася.

Відповідно до відповіді Дністровського басейнового управління водних ресурсів від 30 вересня 2022 року , згідно представленої документації, а також із загальнодоступних даних, вказаний об`єкт площею 2, 9277 га, який розміщений у с. Угорники Івано-Франківської ТГ є водним об`єктом.

Згідно відповіді департаменту містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради від 13 жовтня 2022 року з генерального плану с. Підпечери станом на 2009 рік та викопіювання з генерального плану с. Угорники станом на 2013 рік з місцем розташування земельної ділянки кадастровий номер :11:003:0263 в даній документації земельна ділянка межує з водним об`єктом (озером).

Згідно фрагменту схеми генерального плану с. Підпечери станом на 2009 рік та викопіювання з генерального плану с. Угорники станом на 2013 рік з місцем розташування земельної ділянки кадастровий номер :11:003:0263 земельна ділянка межує з водним об`єктом.

Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка була виготовлена на замовлення ОСОБА_1 у грудні 2019 року частина земельної ділянки (площею 0, 1008 га), кадастровий номер :11:003:0263 знаходиться в прибережній захисній смузі.

Звертаючись до суду з указаним позовом в інтересах держави, перший заступник керівника прокуратури Івано-Франківської області обґрунтовував необхідність визнання недійсним та скасування рішення Підпечерівської сільської ради від 07 квітня 2009 року про затвердження матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0, 13 га кадастровий номер::11:003:0263, незаконністю набуття земельної ділянки з державної власності, що перебуває під особливим захистом держави, яка відноситься до земель водного фонду та зазначив, що здійснення Підпечерівською сільською радою права власності, зокрема розпорядження спірною земельною ділянкою, в порушення вимог чинного законодавства, не може розцінюватися як вираження територіальної громади.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що перший заступник керівника прокуратури Івано-Франківської області звернувся до суду з указаним позовом в інтересах держави.

У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, провадження (№ 14-36цс19).

Згідно із пунктом 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову до суду, передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Первинним суб`єктом місцевого самоврядування та суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада. З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади у цій справі відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який є одним із відповідачів, незаконних рішень, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки.

Порушення інтересів держави полягає також у тому, що внаслідок незаконного розпорядження землею порушуються і суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства, і положення законодавства України щодо обов`язків органів влади та місцевого самоврядування діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом.

Подання позову прокурором за умови допущення порушень з боку органу місцевого самоврядування є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави та відновлення правопорядку.

У цьому випадку прокурор виступає не як альтернативний, а як єдиний можливий суб`єкт звернення до суду, забезпечуючи принцип рівності сторін у процесі шляхом здійснення представництва інтересів держави у суді та усунення виниклої невигідності у становищі між сторонами правовідносин.

Колегія суддів вважає, що, у справі, що переглядається, перший заступник керівника прокуратури Івано-Франківської області належним чином обґрунтував підстави для представництва нею інтересів держави і подала позов із дотриманням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Положеннями частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статуту позивача.

У цій справі судом встановлено, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності Івано-Франківської об`єднаної територіальної громади.

Крім того, звертаючись до суду із вказаним позовом, прокурор вказав на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, позбавленої права користування земельною ділянкою, так і публічного, суспільного інтересу як інтересу державного.

Таким чином, звертаючись до суду із вказаним позовом й оскаржуючи, крім іншого, рішення Підпечерівської сільської ради від 07 квітня 2009 року згідно якого ОСОБА_2 набула безоплатно у власність спірну земельну ділянку, прокурор самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави щодо цієї земельної ділянки та згідно зі статтею 56 ЦПК України набув статусу позивача.

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19), та у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року в справ № 330/1621/16-ц (провадження № 61-13633св20), від 09 лютого 2023 року у справі №483/2263/19 (провадження №61-13973св12).

З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про те, що у даній справі позов пред`явлено державою в особі прокурора до неї самої (в особі Івано-Франківської міської ОТГ) не відповідає вимогам закону і доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до статті 84 ЗК України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать зокрема землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно зі статями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно зі статтею 4 Водного Кодексу України, пунктом «б» частини першої статті 58 ЗК України до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Статтею 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди.

Згідно з пунктом «д» частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 59 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 га). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

На підставі зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Згідно зі статтею 60 ЗК України та статтею 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

За змістом статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 га - 25 м; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 га - 50 м; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 м. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Рішенням ХХІІ сесії Підпечерівської сільської ради 5-го демократичного скликання від 07 квітня 2009 року безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 0,13 га для ведення особистого сільського господарства кадастровий номер : 11:003:0263.

Приймаючи рішення Підпечерівська сільська рада, Тисменицького району Івано-Франківської області правонаступником прав і обов`язків якої є Івано-Франківська міська рада, не врахувала Технічний звіт по землеустрою з інвентаризації земельної ділянки, та підготовці матеріалів до видачі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , кадастровий номер :11:003:0263 земельної ділянки, зробленого ПП «Західземпроект». У вказаному звіті є кадастровий план земельної ділянки, який містить застереження про те, що необхідно врахувати - ширину вулиці -12 м згідно генплану, та охоронну зону водойми. Крім того, висновок відділу регіонального розвитку, містобудування і архітектури Тисменицької райдержадміністрації від 27.07.2009 року також містить застереження, що необхідно врахувати ширину вулиці та охоронну зону водойми.

Згідно відповіді департаменту містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради від 13 жовтня 2022 року вбачається, що згідно з генерального плану с. Підпечери станом на 2009 рік та викопіювання з генерального плану с. Угорники станом на 2013 рік з місцем розташування земельної ділянки кадастровий номер :11:003:0263 в даній документації земельна ділянка межує з водним об`єктом (озером).

Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 09 липня 2019 року №367/0/92-19ДК/361/АП/09/01-19 Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області встановлено, що земельна ділянка приватної форми власності площею 0, 1300 га (кадастровий номер :11:003:0263) сільськогосподарського призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на момент обстеження розміщена у прибережно захисній смузі 25 м від водного об`єкта озера в загальній площі 0, 1045 га.

За змістом ст.59 ЗК України, землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей.

Як передбачено ч.4 ст.59 ЗК України (в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення), земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися громадянам та юридичним особам на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Передача земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність та для потреб, не зазначених у ч.4 ст.59 ЗК України, законодавством України не передбачено.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При розгляді справи у суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , свідками були суду надані фотознімки. З урахуванням показів свідків, наданих сторонами фото, суд першої інстанції дійшов висновку, що в період з 2009 року по 2015 рік ймовірні водні об`єкти були маловодними і в більшій частині безводними. У 2016 році і в подальші роки згадана територія зазнала значних змін в, в тому числі вздовж спірної земельної ділянки та дійшов висновку, що станом на час розгляду справи має місце правова невизначеність щодо водного об`єкту, його прибережної смуги, як землі водного фонду. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, роблячи такий висновок не врахував, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Представником ОСОБА_1 ОСОБА_9 , ні самим ОСОБА_1 так і представником Івано-Франківської міської ради не надано суду першої інстанції так і суду апеляційної інстанції допустимих доказів, які б підтвердили, що прибережна охоронна смуга водного об`єкту озера у період з 2009 року по 2019 рік зазнала суттєвих змін.

Клопотань про призначення експертизи для встановлення чи відсутності прибережної захисної смуги водного об`єкту станом на передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та набуття права власності на спірну земельну ділянку відповідачем ОСОБА_1 відповідачами не заявлялось.

Натомість стороною позивача надано письмові докази на підтвердження того, що більша частина земельної ділянки з кадастровим номером :11:003:0263 знаходиться у прибережній захисній смузі водного об`єкта озера.

В пояснювальній записці проекту формування території та встановлення межі Підпечерівської сільської ради і населеного пункту Підпечери Тисменицького району Івано-Франківської області, яка була представником ОСОБА_1 , зазначено, що технічною документацією по встановленню водоохоронних зон та прибережних смуг малих рік і водоймищ розроблено в 1982 році Івано-франківським філіалом інституту землеустрою та коректурою планового матеріалу, проведеною у 1992 році на території сільської ради виділено прибережні смуги вздовж р. Ворона шириною 20 м, меліоративних каналів-5 м з обох сторін. Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_9 посилається на те, що у вказані пояснювальній записці не вказано про наявність прибережної захисної смуги озера.

Між тим, апеляційний суд зауважує, що у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації (частина п`ята статті 88 ВК України).

Містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (частина перша статті 17 Закону України «Про основи містобудування»).

Різновидом містобудівної документації є генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

У постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 Верховний Суд України зазначив, що відповідно до статті 88 ВК України, Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 і Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486, розмір і межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою, а на землях населених пунктів - відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. При наданні відповідних земельних ділянок мають враховуватися положення законодавства щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж прибережних захисних смуг водних об`єктів, збереження водних об`єктів має досягатися шляхом урахування під час розгляду матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ЗК України, й орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 з урахуванням конкретної ситуації.

У постановах від 9 вересня 2014 року у справі № 3-77гс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14 Верховний Суд України доповнив зазначені вище висновки, вказавши, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом (статтею 88 ВК України). А тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність, оскільки розміри такої смуги встановлені законом (аналогічного висновку дійшла також Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц і від 19 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

З огляду на вказані приписи колегія суддів вважає, що законодавство, чинне на момент прийняття оскарженого рішення, вимагало визначати прибережні захисні смуги у межах населених пунктів з урахуванням будь-якої містобудівної документації у цій сфері та виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості (у цій справі - виходячи з існування фактичного розміщення земельної ділянки, яка виділялася ОСОБА_2 ).

Із фрагменту схеми генерального плану села Підпечери Івано-Франківської міської територіальної громади, затвердженого 24 сесією 5-го демократичного скликання із змінами від 27.12.2019 року вбачається, що частина земельної ділянки кадастровий номер: :11:003:0263 знаходиться в межах прибережної захисної смуги, Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 09 липня 2019 року №367/0/92-19ДК/361/АП/09/01-19 Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області встановлено, що земельна ділянка приватної форми власності площею 0, 1300 га (кадастровий номер :11:003:0263) сільськогосподарського призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , розміщена у прибережній захисній смузі 25 м від водного об`єкта озера в загальній площі 0, 1045 га.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право: складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності.

Відповідачем ОСОБА_1 наслідки перевірки оформлені актом не оскаржувалися. Доказів, які б спростували обставини викладені у даному акті суду не надано.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 правомірно набула право власності на спірну земельну ділянку.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм колегія суддів приходить до висновку, що Підпечерівська сільська рада, Тисменицького району Івано-Франківської області правонаступником якої є Івано-Франківська міська рада, приймаючи рішення про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,13 га для ведення особистого сільського господарства біля земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер : 11:003:0263, порушила вимоги чинного законодавства щодо підстав та порядку її надання, а також права територіальної громади с. Підпечери, правонаступником прав і обов`язків якої є Івано-Франківська міська рада, законні інтереси держави, виходячи з того, що стан та збереження прибережних захисних смуг має загальнодержавне значення. Вказаним рішенням передано у приватну власність земельну ділянку, більша частина якої знаходиться у прибережній захисній смузі водного об`єкта озера.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-71цс18), від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц) (провадження № 14-452цс18), від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).

Акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Суд визнає незаконними та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч.1 ст. 5 ЦПК України).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин, такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19.

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку, такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18). Однак, беручи до уваги те, що оскаржене рішення Підпечерівської сільської ради від 07 квітня 2009 року не стосується ОСОБА_1 як останнього набувача земельної ділянки, вимоги прокурора про визнання незаконними та скасування рішення Підпечерівської сільської ради від 07 квітня 2009 року, на підставі якого земельну ділянку було оформлено за ОСОБА_2 , не призводять відновлення порушеного права територіальної громади міста Івано-Франківська. За таких обставин у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі №554/10517/16 (провадження № 14-76цс22).

Не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для усунення перешкод територіальній громаді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою і визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 76401 від 09.10.2010 року виданий ОСОБА_2 , в цій частині висновок суду першої інстанції правильний та зроблений з урахуванням висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21 пункт 151), від 20 червня 2023 року у справі №554/10517/16 (провадження № 14-76цс22). тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу

Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті 59, підпункту «ґ» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що: «заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14?473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що:«негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».

Оскільки належним способом захисту порушених прав у спірних правовідносинах є усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном, то спірна земельна ділянка підлягає поверненню саме у такий спосіб, тобто на підставі ст.391 ЦК України, ч. 2 ст.52 ЗК України, тому вимога прокурора про повернення ОСОБА_1 земельної ділянки у власність Івано-Франківській територіальній громаді обґрунтована та підлягає задоволенню.

Що стосується вимог прокурора про встановлення порядку виконання рішення, відповідно до якого прийняте судове рішення є підставою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів щодо скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,13 га, кадастровий номер :11:003:0263 по АДРЕСА_1 , то вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки , як зазначалося вище належним способом захисту є саме повернення земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення вимог закону, розглянув вимогу позивача, яка не була заявлена у позову, а саме про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 .

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого держава користується значною свободою (полем) розсуду. Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду.

Дотримання встановлених законодавчих заборон щодо обігу такої ділянки є необхідною умовою її використання з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному об`єкту прибережної захисної смуги. З огляду на вищевказане у втручанні держави у право мирного володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства на території об`єкта водного фонду є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами.

Право територіальної громади повернути земельну ділянку, яка знаходиться під об`єктами водного фонду прибережної захисної смуги, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її передання на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України, приписи якого та практика їхнього застосування щодо повернення такої ділянки є доступними, чіткими та передбачуваними. Немає жодних підстав вважати, що як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 не могли співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості та власними діями щодо останнього.

Враховуючи, зокрема, поведінку як органу місцевого самоврядування, якй прийняв протиправе рішення, так і поведінку ОСОБА_2 , та і ОСОБА_1 щодо отримання у власність земельної ділянки на території об`єкта прибережної захисної смуги загальний інтерес у контролі за використанням цієї ділянки для гарантування безпечності довкілля, не погіршення екологічної ситуації, забезпечення правомірного, раціонального й ефективного користування земельними ділянками у межах прибережної захисної смуги водного об`єкта озера переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні ним контролю за цією ділянкою.

Колегія суддів зазначає, що земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Колегія суддів за обставин цієї справи виходить з того, що ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 , які є мешканцями с. Підпечери не могли не знати про те, що земельна ділянка знаходиться у межах прибережної охоронної смуги озера, яке межує із с. Педпечери. В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельної ділянки, проявивши розумну обачність, як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 могли і повинні були знати про те, що ця ділянка розташована у прибережній захисній смузі водного об`єкта озера. Тому немає підстав вважати, що у спірній ситуації, мали місце недобросовісні дії лише боку органа місцевого самоврядування. Крім того, законодавство України надає і ОСОБА_2 , і ОСОБА_1 як сторонам відповідного договору купівлі-продажу ефективні засоби відновлення їхніх прав, якими вони на цей час, виходячи зі змісту матеріалів справи, не скористалися.

Вказане рішення про усунення перешкод територіальній громаді з боку ОСОБА_1 у користуванні прибережною охоронною смугою водного об`єкта відповідатиме легітимній меті та дозволятиме її досягнути. Такий захід втручання у відповідне право є пропорційним цій меті, оскільки ОСОБА_1 , придбаваючи земельну ділянку у ОСОБА_2 , діючи розумно, не міг не перевірити місцезнаходження об`єкта, а отже, міг та мав пересвідчитися у тому, що ця ділянка відноситься до земель водного фонду. За таких обставин неможливо виснувати про те, що втручання у право ОСОБА_1 на об`єкт, який він за добросовісної поведінки не міг отримати, є для нього надмірним тягарем. Немає жодних підстав вважати, що перед тим, як придбати земельну ділянку, у ОСОБА_2 були перешкоди самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними вище вимогами законодавства та зробити висновки щодо режиму цієї ділянки.

Повернення територіальній громаді Івано-Франківська земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цієї ділянки.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції були порушені норми ч. 1 п. 1, 4 ст. 376 ЦПК України, що є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення заявлених вимог прокурора.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у сумі 6306 грн. При поданні апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 9459 грн.

З огляду на те, що заявлені вимоги прокурора підлягають задоволенню частково, а саме за майновою вимогою про повернення земельної ділянки, то судові витрати у сумі 5067,50 грн, понесені прокуратурою Івано-Франківської області за позовну вимогу майнового характеру, що задовольняється, покладаються на ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури Стефанця В.М задовольнити частково.

Рішення Тисьменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Першого заступника прокурора Івано-Франківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Повернути Івано-Франківській міській територіальній громаді земельну ділянку у селі Підпечери, площею 0,13 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :11:003:0263.

В іншій частині заявлених вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 на користь Івано-Франківської обласної прокуратури, , місце знаходження: вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76015, витрати по сплаті судового збору у розмірі 5067, 50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 10 листопада 2023 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський