Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 березня 2023 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючої судді Крегул М.М.,
при секретарі судового засідання Цмур Т.М.,
за участю представника позивача Орбан Н.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор», про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, не компенсованої відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Орбан Н.Л., звернувся до суду із даним позовом, який мотивує тим, що з 15.07.2021 року по 28.07.2022 року він перебував у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Закарпатський облавтодор», з яких: з 15.07.2021 року по 31.05.2022 року на посаді начальника відділу з підготовки виробництва, а з 01.06.2022 року по 28.07.2022 року на посаді провідного інженера відділу підтримки виробництва. Трудові відносини були безстрокові.
28.07.2022 року видано трудову книжку, копії наказів та установчих документів отримані листом-відповіддю на запит від 12.10.22 № 407/06-06.
На день звільнення позивача не розрахували. У зв`язку з чим ОСОБА_1 через представника звернувся до відповідача із заявою провести з ним повний розрахунок та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, однак жодної реакції не має. Сторона свого обов`язку не виконала.
Позивач стверджує, що відповідно до довідки від 12.10.2022 року № 405/04-19 про використання відпусток ОСОБА_1 за період його роботи з 15.07.2021 по 28.07.2022 року (основної та додаткової), що в сумі становить 32 календарні дні, не використані були позивачем та компенсовані йому роботодавцем. Те що позивач мав 24 календарні дні основної відпустки та відповідно 7 - додаткової підтверджується колективним договором (додається).
Відповідач визнав свою заборгованість по заробітній платі в розмірі 178608,90 гри, (сто сімдесят вісім тисяч шістсот вісім гривень 90 коп.).
Відповідач не погоджуючись із доводами позову подав через канцелярію суду відзив на позовну заяву.
Обґрунтовуючи доводи відзиві вказує на те, що заборгованість по заробітній платі у ДП «Закарпатський облавтодор» виникла, зокрема, через скорочення об`єму робіт та послуг, відповідно доходи підприємства скоротились на 60% за аналогічний період минулого року (за 9 місяців). Погашення заборгованості з виплати працівникам заробітної плати є першочерговим завданням ДП «Закарпатський облавтодор», тому при надходженні коштів до підприємства, у першу чергу здійснюються платежі з виплати заборгованості по заробітній платі.
Крім того зазначає, що на теперішній час постановою державного виконавця від 04.10.2022 року по виконавчих провадженнях, відкритих у відділі державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) накладено арешт на всі банківські рахунки підприємства, що частково блокує роботу підприємства та значно унеможливлює погашення заробітної плати.
Також вказує, що позивач, поміж іншим, просить стягнути середній заробіток з 28 жовтня 2022 року по 28 січня 2023 року, але жодним законом стягнення санкцій не передбачено за період, який ще не настав.
Окрім цього, позивач не спираючись на жодну норму закону, просить суд стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 жовтня 2021 року по 27 жовтня 2022 року, надавши суду розрахунок, виходячи з кількості робочих днів, однак такі не підлягають задоволенню, оскільки розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розраховується саме з дня звільнення, а не з дня не виплати заробітної плати.
Надаючи оцінку встановленій сумі середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідач вважає таку непропорційною і неспівмірною вказаної суми, що має над компенсаційний характер відповідальності роботодавця, у порівнянні із орієнтовним розміром майнових втрат позивача, в призмі недоотриманої ним при звільненні заробітної плати. Вважає, що сума середньомісячної заробітної плати за час затримки при звільненні підлягає зменшенню.
Також відповідач вважає, що сума середньомісячної заробітної плати за час затримки при звільненні підлягає зменшенню з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.
З урахуванням наведеного відповідач у відзиві просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
07.03.2023 року від представника позивача адвоката Орбан Н.Л. до суду надійшла заява до якої долучено уточнений розрахунок середнього заробітку станом на день ухвалення рішення, де просить врахувати новий розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і стягнути з відповідача 157010,88 грн. за 156 робочих днів, за період з 29.07.2022 року по 06.03.2023 року, з яких середній заробіток за один робочий день становить 1006,48 грн.
21.03.2023 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на заяву позивача від 07.03.2023 року, де зазначає, що позивачем не вірно визначено період за який необхідно вираховувати середню заробітну плату, зокрема такий має бути за період травень-червень 2022 року, а відтак і середньоденна заробітна плата повинна становити 668,99 грн. Також вказує на пропущення позивачем строку для подання заяви від 07.03.2023 року. У зв`язку з наведеним просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано відповідачеві строк для усунення її недоліків.
Ухвалою судді від 28.11.2022 року відкрито провадження у справі і призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 30.01.2023 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином,
Представника позивача адвокат Орбан Н.Л. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала , просила такі задовольнити.
Представник відповідача Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор» у судове засідання не зявився повторно, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, клопотання про відкладення справи до суду не надходили, про причини неявки суд не повідомляв.
Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судом встановлено та не оспорюється учасниками справи, що ОСОБА_1 з 15.07.2021 року по 28.07.2022 року перебував у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Закарпатський облавтодор», з яких: з 15.07.2021 року по 31.05.2022 року на посаді начальника відділу з підготовки виробництва, а з 01.06.2022 року по 28.07.2022 року на посаді провідного інженера відділу підтримки виробництва. Трудові відносини були безстрокові, що підтверджується наказами № 30-вк від 14.07.2021 року, № 11-вк від 31.05.2022 року, № 20-вк від 28.07.2022 року.
Згідно з наказу № 20-вк від 28.07.2022 року ОСОБА_1 було звільнено з Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор» за угодою сторін та зобов`язано Головного бухгалтера провести розрахунок ОСОБА_1 та виплатити компенсацію за 32 календарних дні невикористаної відпустки. Йому видано трудову книжку, що вбачається із журналу обліку руху трудових книжок та вкладишів до них.
Відповідно до ч.ч. 3 4 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.
Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.
Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».
Частиною першою ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Статтею 12 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що гарантії для працівників оплати щорічних відпусток. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені ч. 1 цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями, а отже компенсація невикористаної щорічної відпустки є частиною заробітної плати.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату.
Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України.
Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми.
Слід також зауважити, що відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.93 року, днем звільнення вважається останній день роботи.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 241-1 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.
З довідки про доходи виданої ДП «Закарпатський облавтодор» № 411/12-23 від 13.10.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з жовтня 2021 року по липень 2022 року в розмірі 178608,90 грн..
Таким чином, суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2021 року по липень 2022 року в розмірі: 178608,90 грн. (сума визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів).
Крім того, слід зауважити, що пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд встановив наступне.
Так, представником позивача 07.03.2023 року, до постановлення рішення по справі, подано до суду уточнений розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з якого вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1006,48 грн. (обрахунок середньої заробітної плати взято за період червень-липень 2022 року), загальна кількість робочих днів складає 156, а саме з 29.07.2022 року по 31.07.2022 року 1 робочий день, 01.08.2022 року по 31.08.2022 року 23 робочі дні, з 01.09.2022 по 30.09.2022 року 22 робочі дні, з 01.10.2022 року по 31.10.2022 року 21 робочий день, 01.11.2022 року по 30.11.2022 року 22 робочі дні, 01.12.2022 по 31.12.2022 року 21 робочий день, з 01.01.2023 року по 31.01.2023 року 22 робочі дні, з 01.02.2023 року по 28.02.2023 року 20 робочих днів, з 01.03.2023 року по 06.03.2023 року 4 робочі дні. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 1006,48 грн. (середньоденна заробітна плата) х 156 (кількість днів затримки розрахунку) = 157010,88грн.
Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту Постанова).
Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 (далі - постанова КМ України № 100), обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому виплачується компенсація за невикористану відпустку.
Заробітна плата та відпустка є частиною заробітної плати відповідно на них поширюється поняття стягнення середнього заробітку за час затримки у її виплаті.
Відповідно до п.2 Постанови в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.п. 20, 25 постанови N 13 від 24.12.99 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.
У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
На переконання суду, визначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача відповідає меті відшкодування, передбаченій ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, що він їх зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, та ґрунтуватися на задекларованих п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальних засадах цивільного законодавства, як от справедливість, добросовісність та розумність.
Окрім цього, 19.07.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 1 липня 2022 року, відповідно до якого п. 16 внесені зміні до Кодексу України про працю, та текст статті 117 викладено в такій редакції: "У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Тобто, станом на день виникнення спірних правовідносин в частині нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, законом було чітко визначено період за яким підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток.
Щодо доводів відповідача про можливість зменшення розміру суми середньомісячної заробітної плати за час затримки при звільнення, суд таких підстав не знайшов, вважає, що така сума є пропорційною і співмірною вказаної суми, що має компенсаційний характер, відповідальності роботодавця. За увесь період відповідачем жодних дій для виплати заборгованості по заробітній платі позивачеві здійснено не було.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛвід 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Згідно ч.1 ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.
Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця.
Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п. «б» п. 176.2 ст.176 Кодексу).
Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Відповідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з урахуванням уточненого розрахунку середнього заробітку, цини позову, часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача, підлягають стягненню витрати з оплати судового збору в розмірі 785,39 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку (992,40х79,14/100).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 2,4,12,13,76-78,141,258-268 ЦПК України, ст.ст. 32, 231,232,235 Кодексу законів про працю України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор», про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, не компенсованої відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення виплати заробітної плати за один місяць.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено та проголошено 28.03.2023року о 10 год 00 хв.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду М.М. Крегул