Справа № 523/766/20
Провадження №2/523/1798/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"09" жовтня 2023 р. м.Одеса
Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:
головуючого судді Аліної С.С.
за участю секретаря судового засідання Сервачук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дійсним, про визнання права власності,-
14 січня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулись до суду із позовом, який у подальшому був ними уточнений, до Одеської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просили суд:
-визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 07 травня 1998 року, віповідно до якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , яка діяла від власного імені та від імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_8 , купили квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та який зареєстровано на Одеській універсальній біржі «Вітязь» в Журналі реєстрації договорів по об`єктам нерухомості за № 98-342 від 07.05.1998 року;
-визнати за ОСОБА_1 , право приватної спільної часткової власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: на 1/4 частку квартири, що належить їй на підставі Договору № 98-342 купівлі-продажу нерухомого майна від 07.05.1998 року, зареєстрованого на Одеській універсальній біржі «Витязь» в Журналі реєстрації договорів по об`єктам нерухомості за № 98-342 від 07.05.1998 року, та на 1/4 частину квартири в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла в м. Одесі 15.01.2018 року.
-визнати за ОСОБА_9 , право приватної спільної часткової власності на 1/4 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 (прізвище до шлюбу - ОСОБА_10 ) на правіприватної спільної часткової власності належить 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Позивачці ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності також належить 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Інша частина зазначеної квартири, а саме 2/4, належали матері ОСОБА_1 та ріднійсестрі ОСОБА_2 , а саме - ОСОБА_7 .
Вказану квартиру було придбано на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна №98-342 від 07 травня 1998 року, відповідно до якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , яка діяла від власного імені і від імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_8 , 1991 року народження, купили квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
Договір було зареєстровано на Одеській універсальній біржі «Витязь» в журналі реєстрації договорів по об?єктам нерухомості за №98-342 від 07.05.1998.
В подальшому, на підставі договору дарування №3936 від 11.10.2000, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., ОСОБА_6 , бабуся ОСОБА_1 та матір ОСОБА_2 , подарувала свою частку, а саме 1/4 частину, своїй дочці, ОСОБА_7 ..
Таким чином, власниками квартири стали: ОСОБА_1 1/4 частки, ОСОБА_2 1/4 частки та ОСОБА_7 2/4 частки.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, про що 18 січня 2018 року складено відповідний актовий запис №643 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області та видано Свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 .
Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно - 2/4 частки квартири АДРЕСА_2 .
ОСОБА_1 в установлений законом строк звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. із заявою про прийняття спадщини .
01.11.2019 ОСОБА_1 , як спадкоємиця своєї матері, ОСОБА_7 , отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яку ОСОБА_7 набула на підставі договору дарування, посвідченого Левенець Т.П., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 11.10.2000 за реєстровим номером 3936.
Однак, згідно листа від 01.11.2019 №57/02-14, нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на іншу 1/4 частку вказаної квартири, яка належала ОСОБА_7 , оскільки відсутній правовстановлюючий документ на зазначену частку квартири, та роз`яснено право звернутись до суду.
3 цих же підстав, а саме за відсутністю правовстановлюючого документа на частку квартири, ОСОБА_2 також не може в повному обсязі реалізувати своє право власності - розпорядитися своєю часткою у вказаній квартирі.
Зазначене стало підставою для звернення позивачів до суду з даною позовною заявою.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 січня 2020 року по справі було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (суддя Бабаков) (т. 1 а.с. 39).
26 серпня 2020 року від Одеської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі (т. 1 а.с. 107- 116).
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року суддя Аліна С.С. прийняла до свого провадження вказану цивільну справу (т. 1 а.с. 150).
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19 червня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с. 32).
В судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явились, від представника позивачів адвоката Савицької О.М. надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Від представника Одеської міської ради Танасійчука І.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справу у зв`язку із його перебуванням у відпустці.
Однак, вказане клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Європейський суд у своїх рішеннях наголошує, що сторони, які задіяні в ході судового розгляду, зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитись провадженням у справі, добросовісно користуватись належними процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.
Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.
З огляду на викладене, зважаючи на строки розгляду справи, належне сповіщення сторін, надання сторонами письмових пояснень та заперечень щодо вимог позовної заяви, суд відхиляє клопотання відповідача щодо відкладення розгляду справи та вважає за можливе вирішити її за відсутності належним чином сповіщених сторін.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від них не надходило.
У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 15, чч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого майнового або немайнового права та інтересу, зокрема способом захисту може бути визнання права власності.
У разі порушення суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав позивач звернувся до суду.
Права чи інтерес мають бути захищені судом у неналежний спосіб, який є ефективним, тобто таким що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цим діяннями наслідками (п.57 постанови ВП ВС від 05.06.2018 року у справі №338/180/17).
За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідження наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом, позивачка посилається на те, що ОСОБА_1 (прізвище до шлюбу - ОСОБА_10 ) на правіприватної спільної часткової власності належить 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Позивачці ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності також належить 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Інша частина зазначеної квартири, а саме 2/4, належали матері ОСОБА_1 та ріднійсестрі ОСОБА_2 , а саме - ОСОБА_7 .
Вказану квартиру було придбано на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна №98-342 від 07 травня 1998 року, відповідно до якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , яка діяла від власного імені і від імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_8 , 1991 року народження, купили квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
Договір було зареєстровано на Одеській універсальній біржі «Витязь» в журналі реєстрації договорів по об?єктам нерухомості за №98-342 від 07.05.1998.
В подальшому, на підставі договору дарування №3936 від 11.10.2000, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., ОСОБА_6 , бабуся ОСОБА_1 та матір ОСОБА_2 , подарувала свою частку, а саме 1/4 частину, своїй дочці, ОСОБА_7 ..
Таким чином, власниками квартири стали: ОСОБА_1 1/4 частки, ОСОБА_2 1/4 частки та ОСОБА_7 2/4 частки.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, про що 18 січня 2018 року складено відповідний актовий запис №643 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області та видано Свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 .
Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно - 2/4 частки квартири АДРЕСА_2 .
ОСОБА_1 в установлений законом строк звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. із заявою про прийняття спадщини .
01.11.2019 ОСОБА_1 , як спадкоємиця своєї матері, ОСОБА_7 , отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яку ОСОБА_7 набула на підставі договору дарування, посвідченого Левенець Т.П., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 11.10.2000 за реєстровим номером 3936.
Однак, згідно листа від 01.11.2019 №57/02-14, нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на іншу 1/4 частку вказаної квартири, яка належала ОСОБА_7 , оскільки відсутній правовстановлюючий документ на зазначену частку квартири, та роз`яснено право звернутись до суду.
3 цих же підстав, а саме за відсутністю правовстановлюючого документа на частку квартири, ОСОБА_2 також не може в повному обсязі реалізувати своє право власності - розпорядитися своєю часткою у вказаній квартирі.
Аналізуючи законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне.
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Отже, до правовідносин, які виникли між сторонами повинно застосовуватися матеріальне право, яке існувало до 2004 року.
Відповідно до ст. 1 Закону «Про товарну біржу» товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних та фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладанні біржових угод, виявлення товарних цін і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того ст. 2 закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.
На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст. 15 закону, згідно із якою угода вважається укладеною на біржі, якщо являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасники є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням дня. При цьому слід зазначити, що чинним законодавством на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова. Набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
У відповідності до ст. 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
На підставі ст. 42 ЦК УРСР, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
Відповідно до статті 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
За змістом статті 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними умовами є ті умови договору, які визнанні за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно або сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із ст. 227 ЦК УРСР передбачалась обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 15 Закону «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріально посвідченню.
Однак за загальним правилом, визначеним у статтями 47, 227 ЦК УРСР договори купівлі-продажу нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню.
У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві. Згідно із ст .ст. 224, 227 ЦК УРСР договір купівлі-пролажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте відповідно до ст. 15 Закону «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає, з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором, а відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.
Згідно із положеннями ст. 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто правові норми, закріплені цією статтею мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст. 15 Закону «Про товарну біржу» по відношенню угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер, тобто закон спеціальний переважає закон загальний.
Таким чином договір купівлі-продажу майна житлового призначення, укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійним.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01.04.2020 в справі №754/1466/15-ц, від 26.11.2018 в справі №205/8493/16-ц.
Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійними» від 28.04.1978 року №3 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 25.12.1992 №13 та від 25.05.1998 №15) роз`яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійною судом. Відповідно до п. 4 цієї постанови, з підстав не додержання нотаріальної форми визнаються не дійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договору довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини.
Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах, об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в нотаріальній формі.
Враховуючи викладене, немає різниці, де фізична або юридичні особи уклали угоду на біржі чи поза нею, тому необхідно дотримуватись законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються.
Також відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Згідно із частиною четвертою статті 656 ЦК України, яка діяла на час укладання біржової угоди купівлі-продажу нерухомого майна, до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України, яка діяла на час укладання біржової угоди купівлі-продажу спірної квартири, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується із державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Щодо вимог про визнання права власності, то вони є похідними від вимог про визнання договору дійсним, а тому суд відмовляє в їх задоволенні.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку що в задоволенні позовної заяви необхідно відмовити в повному обсязі.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.
Керуючись ст. 76-81, 89, 258-259, 263-268, 315 ЦПК України, суд -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дійсним, про визнання права власності відмовити.
Копію заочного рішення направити сторонам по справі.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 16 жовтня 2023 року.

Суддя: Аліна С.С.