Постанова

Іменем України

27 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 275/874/21

провадження № 61-6523св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2022 року у складі судді Данилюк О. С. та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 березня 2023 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є інвалідом дитинства 2-ї групи.

06 липня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, який був посвідчений нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області Отрищенком О. І.

За умовами вказаного договору позивач передав у власність відповідачці належний йому на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 , та три земельні ділянки: площею 0, 2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :01:001:0957, площею 0, 2225 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :01:001:0958 та площею 0, 2117 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :02:001:0144, взамін чого відповідач зобов`язувалась надавати йому довічно матеріальне забезпечення.

Так, відповідно до пункту 7 вказаного договору за згодою сторін обов`язок набувача майна по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення його житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку; забезпечення його постійним калорійним харчуванням за раціоном, який складає дієтолог чи лікар (вартість харчування визначається, виходячи з середніх цін на продукти у період їх придбання); забезпечення придатним для носіння одягом, взуттям; забезпеченням догляду та надання необхідної допомоги; надання побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перукарні, ремонт побутової а також аудіо -, телетехніки тощо); забезпечення потреб у відпочинку, забезпечення готівкою у сумі, яка має бути не меншою прожиткового мінімуму, встановленого законодавством України; забезпечення необхідними лікувальними засобами, вартість яких визначається на підставі виданих лікарем рецептів, довідок - рахунків.

Разом із тим, відповідачка вказані умови договору довічного утримання належним чином не виконувала, окрім збереження за ним права проживання у відчужуваному житловому будинку.

При цьому відповідачка на добровільне розірвання вказаного договору довічного утримання не згодна, уникає зустрічей з ним, на телефонні дзвінки не відповідає, а тому він вважає, що наявні всі підстави для розірвання вказаного договору в судовому порядку.

Крім того, зазначав, що ОСОБА_2 сама мала намір розірвати спірний договір в судовому порядку, для чого зверталася до Брусилівського районного суду Житомирської області, однак з невідомих йому причин вона передумала це робити, і тому її позовну заяву було залишено без розгляду.

Враховуючи наведене просив суд: розірвати договір довічного утримання від 06 липня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області Отрищенком О. І., зареєстрований в реєстрі під № 1387, та застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання, визнавши за ОСОБА_1 право власності на наступні об`єкти: житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0, 2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 182098001:01:001:0957; земельну ділянку площею 0, 2225 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :01:001:0958; земельну ділянку площею 0, 2117 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :02:001:0144.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 29 березня 2023 року, позов задоволено.

Розірвано договір довічного утримання від 06 липня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області Отрищенком О. І., зареєстрований в реєстрі під №1387.

Застосовано наслідки розірвання договору довічного утримання від 06 липня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області Отрищенком О. І., зареєстрованого в реєстрі під № 1387, визнавши за ОСОБА_1 право власності на наступні об`єкти: житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0, 2500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 182098001:01:001:0957; земельну ділянку площею 0,2225 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :01:001:0958; земельну ділянку площею 0,2117 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :02:001:0144.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3 позивача належним доглядом не забезпечувала, необхідну йому допомогу та побутові послуги не надавала, протягом декількох років його не відвідувала.

При цьому судами зазначено, що надіслання відповідачкою у грудні 2021 року та січні 2022 року грошових переказів позивачу не впливають на вирішення справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 .

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 490/7474/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що положеннями статті 744 ЦК України передбачено можливість визначення в договорі обов`язків як утримання, так і догляду, розмежовані указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем.

Зазначає, що умовами договору утримання позивача повинно проводитись шляхом його майнового забезпечення та не передбачено такої умови як обов`язок з догляду.

При цьому позивач з серпня 2021 року перестав приймати від неї продукти харчування, кошти та інші види забезпечення, що підтверджується показами свідків.

Доказів неналежного виконання умов договору позивачем не надано.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 від ОСОБА_1 , у якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06 липня 2012 року було укладено договір довічного утримання, який було посвідчено нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області Отрищенком О. І., який було зареєстровано в реєстрі за № 1387.

Відповідно до умов пункту 1 даного договору ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 належний йому на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 , та три земельні ділянки: площею 0, 2500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :01:001:0957, площею 0, 2225 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :01:001:0958, площею 0, 2117 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :02:001:0144, взамін чого ОСОБА_2 зобов`язалась надавати ОСОБА_1 довічно матеріальне забезпечення.

Згідно з пунктом 7 договору за згодою сторін обов`язок набувача майна по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення його житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку; забезпечення його постійним калорійним харчуванням за раціоном, який складає дієтолог чи лікар, вартість харчування визначається, виходячи з середніх цін на продукти харчування; забезпечення придатним для носіння одягом, взуттям; забезпечення догляду та надання необхідної допомоги; надання побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перукарні, ремонт побутової техніки, а також аудіо-телетехніки тощо); забезпечення потреб у відпочинку, забезпечення готівкою у сумі, яка не має бути меншою прожиткового мінімуму, встановленого законодавством України; забезпечення необхідними лікувальними засобами, вартість яких визначається на підставі виданих лікарем рецептів, довідок-рахунків.

Пунктом 8 договору передбачено, що грошова оцінка зазначених в цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законодавством України, щомісячно.

ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи з дитинства.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення із таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довідного утримання (догляду) є оплатним, оскільки набувач отримує у власність за цим договором певне майно, а відповідач - необхідне утримання у вигляді відповідних матеріальних благ і послуг.

Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок недієздатності.

Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення набувачем передбачених договором дій. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.

Підстави для розірвання договору довічного утримання (догляду) в судовому порядку визначені статтею 755 ЦК України.

Так, на вимогу відчужувача договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Положення частини першої статті 755 ЦК України не містять визначення «неналежне виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду)», тому, вирішуючи це питання, суд повинен ураховувати конкретні обставини справи, умови договору довічного утримання (догляду) та положення статті 651 ЦК України, які визначають загальні підстави для зміни або розірвання договору.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_4 належним чином не виконує своїх обов`язків, визначених договором довічного утримання.

Так, аналізуючи в сукупності зміст обов`язків, що набула ОСОБА_2 за договором довічного утримання, укладеним між сторонами у справі, що визначені у пунктах 1, 7 та 8 договору, слід зазначити, що вказаний договір передбачає обов`язки відповідачки як матеріального характеру, тобто утримання, розмір яких визначений у пункті 8 договору, так і обов`язки з догляду, обсяг яких конкретизований у пункті 7 договору, серед яких, забезпечення житлом шляхом збереження права позивача безоплатного проживання у відчужуваному будинку, забезпечення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг тощо.

Отже умовами договору довічного утримання визначені обов`язки відповідача щодо майнового забезпечення, так і немайнового, тобто обов`язки з догляду за позивачем, тому колегія суддів відхиляє доводи заявника у касаційній скарзі про те, що умовами договору не передбачено обов`язки догляду.

При цьому саме по собі посилання заявника у касаційній скарзі щодо відсутності у неї обов`язку догляду за позивачем ставлять під сумнів виконання останньої зобов`язань, визначених договором, належним чином.

Посилання у касаційній скарзі на те, що позивач не є особою похилого віку та не потребує сторонньої допомоги, не впливають на визначені договором зобов`язання сторін.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів належного виконання зобов`язань за договором довічного утримання у повному обсязі відповідачем не надано.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, врахувавши обставини справ, покази свідків, дійшли правомірного висновку про те, що ОСОБА_2 обов`язки, передбачені пунктом 7 договору, виконувались не у повному обсязі, з огляду на що наявні підстави для розірвання вказаного договору із застосуванням наслідків, передбачених частиною першою статті 756 ЦК України, та визнанням права власності на відчужене за договором довічного утримання нерухоме майно за позивачем.

Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 464/1509/17 (провадження № 61-34669св18) не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаній справі відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян