Справа № 738/262/23
№ провадження 2/738/79/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2023 року місто Мена Чернігівської області

Менський районний суд Чеpнiгiвської областi в складi головуючого судді Парфененко О. Я., за участю секретаря судового засідання Зубкович Н. Ф., представника позивача Минець О. В., розглянувши у відкритому судовому засiданнi позовну заяву ОСОБА_1 до Менського санаторію «Остреч» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

В С Т А H О В И В:

Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача.

21 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Менського санаторію «Остреч» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Позов мотивований тим, що з 08 липня 2022 року до 08 січня 2023 року позивач працював у Менському санаторії «Остреч» охоронником. Відповідач щомісячно здійснював нарахування сум заробітної плати, а за наявності коштів виплачував її. Однак починаючи з липня 2022 року фактично виплата його заробітної плати не здійснювалась. 08 січня 2023 року позивач звільнився з роботи у зв`язку із закінченням трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. У день звільнення відповідач видав позивачу належним чином оформлену трудову книжку, а заборгованість по заробітній платі та розрахункові не виплатив. Позивач, посилаючись на статті 43, 55, 124 Конституції України, статті 21, 115-17, 237-1, 233 КЗпПУ, статті , 10-11, 76-81, 89, 133, 141, 209, 229, 258-259, 263-265, 273,-274, 279, 430 ЦПК України просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 59 594,29 грн з послідуючим утриманням із цієї суми податків, обов`язкових платежів і перерахунку на день розгляду справи.

14 березня 2023 року до суду від відповідача Менський санаторій «Остреч» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Менського санаторію «Остреч» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати. Відповідач посилається на те, що з 24 лютого 2022 року на території України триває військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, тому порушення зобов`язання щодо розрахунку при звільненні з відповідачем сталося внаслідок ведення бойових дій та дії обставин не переробної сили. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Відповідно до часини четвертої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у разі неможливості своєчасно виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. У зв`язку із пандемією COVID-19 санаторій тривалий час перебуває у скрутному матеріальному становищі, про те заробітна плата працівникам за 2019-2021 роки сплачена у повному обсязі. Санаторій знаходиться на території, яка більше місяця з 24 лютого 2022 року до 03 квітня 2022 року була територією активних бойових дій. На протязі 2022 року та на даний час у санаторії на безоплатній основі постійно проживають військовослужбовці ЗСУ, весною та влітку - без укладення договорів, а з 19 вересня 2022 року на підставі договорів про безоплатне користування нерухомим майном. Таким чином, підприємство не має можливості здійснювати оздоровчо-лікувальні послуги, не отримує доходів і матеріальна ситуація є вкрай скрутною. Відповідач умисно не уникає необхідності виконання своїх зобов`язань, розуміє та усвідомлює їх і постійно намагається вживати всіх можливих у даний час заходів з метою отримання фінансової можливості погашення заборгованості із виплати заробітної плати працівникам, та за наявності таких коштів обов`язково буде здійснена виплата заробітної плати позивачу (арк. с. 26-27).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії.

Згідно з ухвалою суду від 22 лютого 2023 року суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів, зобов`язав відповідача подати до суду довідку про заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 з 01 липня 2022 року до 08 січня 2023 року.

Згідно з ухвалою суду від 14 березня 2023 року, суд зобов`язав відповідача Менський санаторій «Остреч» подати до суду докази щодо виплати ОСОБА_1 заробітної плати, нарахованої за період з 01 липня 2022 року до 08 січня 2023 року.

Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті.

Представник позивача просив розглянути справу без позивача, позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві, а також зазначив, що відповідач не надав докази про виплату позивачу заробітної плати.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину своєї неявки суд не повідомив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Суд встановив, що 08 липня 2022 року між Менським санаторієм «Остреч», в особі його директора Магаляс З. І. та ОСОБА_1 укладений трудовий договір, за умовами якого ОСОБА_1 прийнятий на роботу до Менського санаторію «Остреч» на посаду охоронника з посадовим окладом 6 500,00 грн, строк дії договору з 08 липня 2022 року до 08 січня 2023 року, але не більше шести місяців (арк. с. 5-6).

Позивач працював у відповідача на підставі вищезазначеного трудового договору з 08 липня 2022 року до 08 січня 2023 року, звільнений з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача (арк. с. 7-8).

Позивач вважає, що відповідач, згідно із Розрахунковими листами, нарахував, але не виплатив позивачу заробітну плату у загальному розмірі 59 594,29 грн, у тому числі:

-за липень 2022 року - 13 381,74 грн;

-за серпень 2022 року - 9 653,43 грн;

-за вересень 2022 року - 10 651,13 грн;

-за жовтень 2022 року - 9 770,81 грн;

-за листопад 2022 року - 6 082,10 грн;

-за листопад 2022 року - 5 923,41 грн;

-за грудень 2022 року - 4 131,67 грн (арк. с. 9).

Відповідач щодо нарахованої та невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 надав суду Довідку № 16 від 03 березня 2023 року, у якій зазначено, що cума заборгованості з нарахованої та не виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01 липня 2022 року до 01 січня 2023 року складає 36 330,45 грн; заробітну плату у сумі 13 381,74 грн за липень 2022 року, сплачено 25 жовтня 2022 року та 03 січня 2023 року; заробітну плату у сумі 6 165,71 грн за серпень 2022 року частково сплачено 04 січня 2023 року - 3 800,00 грн; заробітна плата за листопад 2022 року у сумі 6 082,10 грн є помилково нарахованою (арк. с. 28).

Відповідач не надав докази, які б підтверджували виплату заробітної плати позивачу.

Мотиви, з яких суд виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керується.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, покладений на працедавця, а не на працівника.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У частині першій статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Суд встановив, що відповідач порушив вимоги статтей 47, 116 КЗпП України, а саме при звільненні позивача не виплатив позивачу в день звільнення всіх сум, що належать йому.

Вирішуючи питання про розмір нарахованих сум, належних позивачу при звільненні, суд бере до уваги відомості про нараховані позивачу суми без урахування податків і зборів, відрахувань, що утримуються із заробітної плати при її виплаті, які зазначені у щомісячних Розрахункових листах, які надав позивач:

-за липень 2022 року - 13 381,74 грн;

-за серпень 2022 року - 9 653,43 грн;

-за вересень 2022 року - 10 651,13 грн;

-за жовтень 2022 року - 9 770,81 грн;

-за листопад 2022 року - 6 082,10 грн;

-за грудень 2022 року - 4 131,67 грн.

У Довідці № 16 від 03 березня 2023 року, відповідач зазначив, що заробітна плата за листопад місяць 2022 року у сумі 6 082,10 грн є помилково нарахованою, при цьому відповідач не зазначив чому саме ця сума є помилково нарахованою.

За наявності двох Розрахункових листів за листопад 2022 року з різними нарахованими сумами (6 082,10 грн та 5 923,41 грн), суд дійшов висновку, з метою дотримання балансу між інтересами працівника та роботодавця, до загального розміру нарахованої заробітної плати врахувати відомості з Розрахункового листа за листопад 2022 року з більшою нарахованою сумою - 6 082,10 грн та не враховувати відомості про нарахування у сумі 5 923,41 грн, оскільки обов`язок здійснювати нарахування заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, покладений саме на працедавця, а не на працівника.

Таким чином, суд дійшов висновку, що загальний розмір нарахованих сум заробітної плати позивачу за період з 08 липня 2022 року до 31 грудня 2022 року становить 53 670,88 грн, який визначений без урахування податків і зборів, відрахувань, що утримуються із заробітної плати при її виплаті.

Відповідач, всупереч процесуального обов`язку, не надав суду належних і допустимих доказів, які б вказували на виплату сум, що належать позивачу від підприємства в день звільнення позивача, у тому числі й доказів щодо виплати заробітної плати за липень 2022 року у сумі 13 381,74 грн та за серпень 2022 року у сумі 3 800,00 грн.

Щодо посилання відповідача на те, що порушення зобов`язання щодо розрахунку при звільненні з відповідачем сталося внаслідок ведення бойових дій та дії обставин не переробної сили, суд зазначає наступне.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26.10.2022 у справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів.

Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.

Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.

З огляду на вищезазначене слідує, що роботодавцю необхідно довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Відповідач не надав суду належні і допустимі докази того, що порушення по невиплаті усіх необхідних сум заробітної плати при звільненні позивача сталися внаслідок настання обставин непереборної сили (форс-мажору ведення на території, де знаходиться роботодавець, воєнних дій). Такі докази мали бути підтверджені сертифікатом Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України та, в даному випадку, були б підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань по своєчасній виплаті заробітної плати.

Згідно з правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку задовольнити позовні вимоги частково, стягнути з відповідача на користь позивача 53 670,88 грн заробітної плати за період з 08 липня 2022 року до 31 грудня 2023 року, яка визначена без утримання податків і зборів, відрахувань для покриття заборгованості працівника перед підприємством.

Під час виконання рішення відповідач зобов`язаний нарахувати, утримати, сплатити податки і збори із заробітної плати належної звільненому працівнику сум по заробітній платі, а також здійснити відрахування для покриття заборгованості працівника перед підприємством і виплатити позивачу суму, призначену судом, зменшену на суми податків, зборів і відрахувань.

Судовий збір необхідно стягнути з відповідача на користь держави.

На підставі викладеного, кеpуючись статтями 47, 116, 233 КЗпП України, статтями 263 - 265 ЦПК Укpаїни, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Менського санаторію «Остреч» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати - задовольнити частково.

Стягнути з Менського санаторію «Остреч» на користь ОСОБА_1 53 670,88 грн заробітної плати за період з 08 липня 2022 року до 31 грудня 2022 року, яка визначена без утримання податків і зборів, відрахувань для покриття заборгованості працівника перед підприємством.

Менський санаторій «Остреч» під час виконання рішення зобов`язаний нарахувати, утримати, сплатити податки і збори із заробітної плати, належної звільненому працівнику і виплатити ОСОБА_1 суму, призначену судом, зменшену на суми податків, зборів і відрахувань.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Менського санаторія «Остреч» на користь держави 1 073,60 грн судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Менський санаторій «Остреч», місцезнаходження місто Мена, вулиця Остреч, 0 Чернігівська область, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02137045.

Суддя О. Я. Парфененко