Справа № 464/4425/23
пр.№ 2/464/1290/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.11.2023 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова в складі судді Тімченко О.В., розглянувши цивільну справу № 464/4425/23 про відшкодування понесених витрат на оплату житлово-комунальних послуг, учасниками у якій виступають:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3 ,

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просить стягнути з відповідачів частину витрат за централізоване опалення в сумі по 15 453,45 грн з кожного.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 21 липня 2023 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечили.

Відповідачі проти позову частково заперечили, погоджуються на компенсацію в розмірі 1030,30 грн з кожного.

Указана позиція викладене у відзивах на позов, надано підтвердження надіслання такого іншим учасникам справи відповідно до вимог цивільного судочинства.

Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Вирішуючи спір, суд дійшов наступного висновку з огляду на таке.

У відповідності до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях.

У ст.129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За змістом ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як виснував Верховний Суд у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19, факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ.

Постановою Львівського апеляційного суду від 09 червня 2023 року у цивільній справі № 464/5521/22, якою скасовано рішення Сихівського районного суду м.Львова від 06 лютого 2023 року, встановлено наступне. Відповідно до витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 14 серпня 2012 року та свідоцтва про право на спадщину від 03 березня 2014 року співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , а також ОСОБА_2 , який не залучений до участі у справі в якості відповідача.

Встановлено, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією, суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії, зокрема до будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Ураховуючи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 є співвласниками квартири та зобов`язані брати участь в її утриманні, то в останніх в силу закону виникає обов`язок щодо сплати в рівних частинах вартості наданих послуг з теплопостачання.

На підставі наведеного стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01 листопада 2019 року по 30 листопада 2021 року по 5084, 80 грн з кожного.

Про актуальність права власності у даній справі свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 липня 2023 року за № 337897744.

Згідно із ст.13 Конституції України власність зобов`язує.

Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України).

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Житлово-комунальні послуги-результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством (ст.ст.1, 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

За приписами ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за надані житлово-комунальні послуги.

У силу ч.1 ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Позивач стверджує, що ним за період з листопада 2019 року по травень 2023 року одноособово оплачено ЛМКП «Львівтеплоенерго» 25 000,00 грн за постачання теплової енергії, у підтвердження чого долучено до справи відповідний фіскальний чек від 29 червня 2023 року.

Водночас фіскальним чеком жодним чином не підтверджується період оплати та необхідність такого розміру в цілому за квартиру з трьома співвласниками з урахуванням, що ст.360 ЦК України передбачено обов`язок співвласника брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна тільки відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності.

Сама по собі сплата позивачем згаданої суми коштів не є достатньою та безумовною підставою для стягнення частини з відповідачів, адже, незважаючи на постанову суду від 09 червня 2023 року із чіткими та безумовними висновками про необхідність сплати з централізованого опалення із співвласників в рівних частках, позивачем 29 червня 2023 року добровільно сплачено 25 000 грн. За встановлених обставин позивачем не обґрунтовано свої вимоги щодо необхідності захисту права в судовому порядку та відшкодування понесених витрат.

До того ж відповідачем ОСОБА_3 сплачено на виконання згаданого судового рішення за період з 01 листопада 2019 року по 30 листопада 2021 року 5084,80 грн за послуги з централізованого опалення, про що суду надано квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки № 23 від 06 липня 2023 року. Вказану суму позивач жодним чином не враховує.

З огляду на встановлення відсутності солідарного обов`язку з оплати централізованого опалення (постачання теплової енергії), що також однозначно встановлено постановою Львівського апеляційного суду від 09 червня 2023 року, правове підґрунтя для стягнення сплачених коштів відсутнє. Таке право наявне тільки при зворотній вимозі (регресу) у особи, яка виконала свій солідарний обов`язок з утримання житла, чого у даній справі немає.

За встановлених фактичних обставин та чинного законодавства ставлення відповідача до позову не є вирішальним.

До суду від позивача 02 жовтня 2023 року надійшов лист, в якому долучає до справи фіскальний чек на суму 7764,31 грн від 11 листопада 2019 року без підтвердження надсилання (надання) іншим учасникам справи.

За положеннями ч.9 ст.83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи.

Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (ч.9 ст.83 ЦПК України).

У відповідності до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій (ч.4 ст.12, ч.3 ст.13 ЦПК України).

Позивач не надав підтвердження надання/надсилання іншим учасникам справи письмового доказу фіскальний чек. Підстави для звільнення від такого обов`язку, передбачені ч.9 ст.83 ЦПК України, не встановлено.

Оскільки зазначені вимоги закону позивачем дотримані не були, що тягнуть за собою позбавлення права іншого учасника процесу на підтвердження чи спростування відповідних аргументів, матиме наслідком порушення принципу змагальності, визначеного ст.129 Конституції України, ст.ст.2, 12 ЦПК України, а тому суд не бере такий доказ до уваги.

За сформованою позицією Верховного Суду у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року), обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та нести ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

З аналізу вказаних норм права можна зробити висновок про те, що особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання із відповідним доведенням обставин, що стали причиною для звернення з позовом до суду. У той час, як суд зобов`язаний з`ясувати, в чому саме полягає порушення прав позивача.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).

Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та порушення відповідачами прав позивача, що має наслідком відмови у позові. Указане не позбавляє права позивача на звернення до суду із відповідними вимогам до ЛМКП «Львівтеплоенерго». У матеріалах справи відсутні відомості, які б доводили протилежне та спростовували даний висновок суду.

У порядку ч.6 ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави, оскільки у позові відмовлено, а позивача звільнено від сплати від судового збору за подання позовної заяви до суду.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити в задоволенні позову.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4

відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3

Повне судове рішення складено 20 листопада 2023 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО