Справа № 577/3936/23
Провадження № 2/577/950/23

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2023 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

у складі:

головуючого судді Рідзевської І.О.,

з участю секретаря Олійник В.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Конотопі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: виконавчий комітет Конотопської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом та просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовує тим, що в 1992 році її колишній чоловік ОСОБА_5 отримав квартиру АДРЕСА_1 , на підставі ордеру на житлове приміщення № 230, виданого згідно рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів м. Конотоп від 26.06.1992 року № 217 . У 1998 року шлюб між ними розірвано. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23.09.1999 визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Квартира не приватизована, та перебуває у власності Конотопської міської об`єднаної територіальної громади, а вона є наймачем даної квартири. У вказаній квартирі також зареєстровані донька ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , які є громадянами рф. В 2014 році виїхали на постійне місце проживання до рф та по даний час, відповідачі не проживають в належному їй будинку, не користуються ним, не сплачують за комунальні послуги, не беруть участі в утриманні житла, їх особистих речей в будинку немає. Перешкод в користуванні квартирою відповідачам ніхто не чинив. Добровільно з реєстрації відповідачі знятися не бажають, уникають спілкування, а їх реєстрація за вказаною адресою створює їй перешкоди в користуванні та розпорядженні нерухомим майном. За таких обставин прохає визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, відзив на позовну заяву до суду не подали, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином в установленому законом порядку (а.с.31,39,44).

Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, встановив наступні правовідносини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч.1 ст. 4 та ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно норм ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Судом встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення № 230, виданого згідно рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів м. Конотоп від 26.06.1992 року № 217 ОСОБА_5 отримав квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6 зворот7).

Згідно із довідкою Виконавчого комітету Конотопської міської ради від 04.10.2022 та за №2625 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 ,. ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 (а.с.8).

Відповідно довідки Конотопської міської ради № 26 від 10.07.2023 року квартира АДРЕСА_1 не приватизована в приватну власність громадян (а.с. 8 зворот).

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від263.09.1999 визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .(а.с.9).

Згідно довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Порт- 1» вбачається, зо станом на 28.07.2023 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 ,. ІНФОРМАЦІЯ_3 в квартирі АДРЕСА_1 фактично не проживають. Зі слів наймача дані особи в 2014 році виїхали до рф (а.с.23).

Крім того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили факт того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 не проживають з травня 2014 року, оскільки виїхали на постійне місце проживання до іншої країни.

У суду відсутні підстави ставити під сумнів пояснення свідків.

Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №490/12384/16 (провадження №61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09.06.2020 у справі №279/4963/17 (провадження №61-4262св20).

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що відповідачі, тривалий час, з 2014 року не проживають в спірному житлі, не ведуть нарівні з позивачем спільне господарство, не несуть жодних витрат по утриманню помешкання у якому зареєстровані, та не цікавляться ним.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд має звернути особливу увагу процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Aosia v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulia v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, п. 110, ECHR 2000-1).

Враховуючи вищенаведене, суд, приходить до висновку, що позов слід задовольнити та позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України , ст.ст. 10-13, 76-81, 141, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканка АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканка АДРЕСА_2

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканець АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 13 жовтня 2023 року.

Суддя Рідзевська І. О.