П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2023 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 757/35857/21-ц

Номер провадження 22-ц/824/420/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Вербової І.М., суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадженняв місті Києві апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Батрин О.В., у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулось до Печерського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості: за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 27 771 грн. 37 коп.; за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 19 452 грн. 56 коп.; за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 34 378 грн. 33 коп.; за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 23 197 грн. 98 коп., витрати пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33 грн. та судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради від 10 квітня 2018 року №591 КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , яка під`єднана до внутрішньо будинкової системи теплопостачання, а відтак, відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Від отримання зазначених послуг, відповідач у встановленому чинним законодавством порядку, не відмовлялась. Отже, відповідач отримує та отримувала послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, проте своєчасно не сплачував кошти за них, у результаті чого, у неї утворилась заборгованість.

Також, позивач зазначає, що на підставі договору №602-18 про відступлення права вимоги від 11 жовтня 2018 року, укладеного між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», останнє прийняло право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у розмірі 47 223 грн. 93 коп.

У зв`язку з наведеним, позивач вважає, що його позовні вимоги, підлягають задоволенню.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року (а.с. 157-160) позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті починаючи з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 34 378 грн. 33 коп. та за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 23 197 грн. 98 коп., судовий збір у розмірі 1 247 грн. 14 коп. та судові витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, у розмірі 18 грн. 13 коп.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, 23 листопада 2022 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року у вказаній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, про їх задоволення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води до 01 травня 2018 року, позивачем надано додатки № 1 та № 2 до договору цесії від 11 жовтня 2018 року № 602-18 та розрахунок заборгованості за надані послуги.

Скаржник зазначає, що в ухвалі суду першої інстанції від 22 липня 2021 року зазначено, що позовна заява відповідає вимогам, передбаченим ст. 187 ЦПК України, підстави для залишення її без руху, повернення або відмови у відкритті провадження у цивільній справі, відсутні. Отже, відкривши провадження по справі, суд першої інстанції підтвердив, що в позовній заяві достатньо доказів відносно заявлених вимог позивача про стягнення заборгованості з відповідача за спожиті до 01 травня 2018 року послуги. Суд першої інстанції не прийняв ухвалу про залишення позовної заяви без руху з метою усунення недоліків шляхом надання детального розрахунку заборгованості за послуги надані до 01 травня 2018 року, чим порушив права позивача. У порушення вимог, передбачених ст. 84 ЦПК України, суд першої інстанції не вимагав від позивача надання додаткових пояснень, клопотань, доказів, що призвело до неповного встановлення обставин справи.

Скаржник зазначає, що 11 жовтня 2018 року між ним та ПАТ «Київенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії). Відповідно до додатків № 1 та № 2 до вказаного договору, позивач набув право вимоги заборгованості до відповідача за спожиті послуги з центрального опалення у розмірі 27 771 грн. 37 коп. та централізованого постачання гарячої води у розмірі 19 452 грн. 56 коп. Отже, позивач набув права вимоги заборгованості до відповідача за спожиті послуги. Крім того, жодних звернень або претензій від відповідача про неотримання/ненадання/ не користування послугами з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води чи/або звернень щодо перерахунку/невірних нарахувань за надані послуги, позивачу не передавалися. Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_2 та є споживачем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, які постачало ПАТ «Київенерго» та на даний час постачає позивач. Проте, ухвалено рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за надані послуги ПАТ «Київенерго» до 01 травня 2018 року.

До апеляційної скарги скаржник долучає детальний розрахунок заборгованості переданої за договором № 602-18 від 11 жовтня 2018 року, відповідно до якого, заборгованість відповідача до 01 травня 2018 року становить 47 223 грн. 93 коп.

На думку скаржника, суд першої інстанції повністю позбавив останнього можливості права стягнення грошової вимоги з відповідача відповідно до умов договору № 602-18.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Відзиву подано не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року оскаржується в частині стягнення з відповідача заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води до 01 травня 2018 року, та в частині стягнення витрат пов`язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відтак, виходячи з приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядається судом апеляційної інстанції лише у зазначеній частині.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води до 01 травня 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, застосував строк позовної давності, про яку заявляв відповідач, зазначивши, що згідно з рішеннями Уряду та п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України строк позовної давності є продовженим та її перебіг починається з 12 березня 2017 року.Разом з тим, до позовної заяви позивачем надано лише довідки про наявну заборгованість відповідача за спожиті послуги з центрального опалення до 1 травня 2018 року на суму 27 771 грн. 37 коп. та за отримані послуги гарячої води до 1 травня 2018 року на суму 19 452 грн. 56 коп. (а.с. 10, 11), які є додатками до договору цесії № 602-18 від 11.10.2018 року.Проте, будь-яких даних щодо того, за який період утворилась відповідна заборгованість відповідача перед позивачем ПАТ «Київенерго» (КП «Київтеплоенерго» як правонаступником), чи здійснювалась її оплата частково та в який період суду не надано. Таким чином, суд позбавлений можливості здійснити перерахунок заборгованості відповідача перед позивачем з центрального опалення та гарячої води за період в межах строків позовної давності - з 12 березня 2017 року до 01 травня 2018 року.

Щодо вищевказаних висновків суду першої інстанції, слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності (а.с. 05).

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року №591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

З 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

11 жовтня 2018 між ПАТ «Київенерго» та Комунальним підприємством (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед Кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 року з урахуванням оплат, що отримані Кредитором за період з 01.08.2018 до дати укладення цього договору. Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у Додатку №1 та Додатку №2 до цього договору (а.с. 44).

Відповідно до додатку № 1 та додатку № 2 до договору №602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року,КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги відносно ОСОБА_1 по стягненню заборгованості за послуги з централізованого опалення в розмірі 27 771 грн. 37 коп. та заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 19 452 грн. 56 коп. (а.с. 10-11).

До апеляційної скарги скаржником додано розрахунок заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 липня 2017 року по 31 жовтня 2022 рік, разом з тим, вказаний доказ було подано з порушенням приписів процесуального законодавства, без підтвердження неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, а тому, керуючись ч. 3 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не враховує його під час перегляду оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно пунктів 5,6 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (п.2 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно зі ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, до суду першої інстанції відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок..

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (частина перша статті 261 ЦК України).

Оскільки обов`язок щодо сплати за послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води виникає у споживача кожного місяця, позовна давність підлягає застосуванню до кожного з платежів окремо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Застосовуючи наслідки спливу позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, спожиті до 01 травня 2018 року, суд першої інстанції правильно врахувавши вищенаведені норми, залишив поза увагою, що Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Таким чином, КП «Київтеплоенерго» в межах строку позовної давності мало право на стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, не лише з 12 березня 2017 року до 01 травня 2018 року, а й спожиті за період з 02 квітня 2017 року по 01 травня 2018 року.

Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано до позовної заяви будь-яких доказів щодо того, за який період утворилась відповідна заборгованість відповідача перед позивач ПАТ «Київенерго» (КП «Київтеплоенерго» як правонаступником), чи здійснювалась її оплата частково та в який період, тобто позивачем не надано детальний розрахунок відповідача за послуги з центрального опалення та центрального постачання гарячої води, який би містив щомісячний діючий тариф на зазначені послуги у спірний період, нарахування коштів до сплати та оплату здійснену відповідачем. Таким чином, суд першої інстанції був позбавлений можливості здійснити перерахунок заборгованості відповідача перед позивачем з центрального опалення та центрального водопостачання гарячої води в межах строку позовної давності.

Таким чином, посилання скаржника на те, що жодних звернень або претензій від відповідача про неотримання/ненадання/ не користування послугами з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води чи/або звернень щодо перерахунку/невірних нарахувань за надані послуги, позивачу не передавалися, не спростовує висновки суду першої інстанції.

Отже, незважаючи на те, що суд першої інстанції помилково визначив строку, за який позивач мав право на стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води з відповідача, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за спожиті послуги до 01 травня 2018 року у зв`язку з відсутність в матеріалах справи документів, на підставі яких, суд би міг вирахувати заборгованість відповідача за вищевказані послуги, у межах строку позовної давності.

Посилання скаржника на те, що: відкривши провадження у справі, суд першої інстанції підтвердив, що в позовній заяві достатньо доказів відносно заявлених вимог; суд першої інстанції не прийняв ухвалу про залишення позовної заяви без руху з метою усунення недоліків шляхом надання детального розрахунку заборгованості за послуги надані до 01 травня 2018 року; у порушення вимог, передбачених ст. 84 ЦПК України, суд першої інстанції не вимагав від позивача надання додаткових пояснень, клопотань, доказів, що призвело до неповного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає безпідставним, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України під час відкриття провадження суд перевіряє, чи позовну заяву подано з додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Згідно ч. 7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства -суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема, факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1994 року у справі Van de Hurk v. the Netherlands («Ван де Гурк проти Нідерландів»), № 288).

Тобто, ненадання позивачем доказу по справі, не є підставою для залишення позову без руху. Крім того, суд оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на наявність у матеріалах справи додатки № 1 та № 2 до договору цесії від 11 жовтня 2018 року № 602-18, як на підставу для задоволення позовних вимог, оскільки вказані додатки містять загальну суму заборгованості відповідача за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води до 01 травня 2018 року. Таким чином, суд позбавлений можливості стягнути заборгованість з відповідача за вказані послуги за період, у межах строку позовної давності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Т.О. Невідома

В.А. Нежура