Справа № 581/570/23
Провадження № 2/581/197/23
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

12 грудня 2023 року селище Липова Долина

Липоводолинський районний суд Сумської області у складі головуючого судді Сізова Д.В., з участю секретаря судового засідання Самілик Н.М.,

у присутності позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

представника позивача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Бєломар К.О. звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовує такими обставинами.

Зазначає, що з липня 2011 року позивач почала спільно проживати з відповідачем - ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу, як чоловік та жінка, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виконували права та обов`язки подружжя. Проживали вони у житловому будинку по АДРЕСА_1 . Разом з ними за вказаною адресою проживав батько відповідача - ОСОБА_5 , якому на праві приватної власності належить будинок, зі своєю співмешканкою ОСОБА_6 , які згодом почали проживати окремо. За час спільного проживання сторін до моменту реєстрації шлюбу вони за спільні кошти придбавали будівельні матеріали, робили ремонт в житловому будинку, мали велике господарство, займалися городництвом (обробляли землю, площею близько 0,5 га), вирощували для свого харчування та для продажу курей та свиней.

У листопаді 2012 року позивач завагітніла від відповідача, однак у грудні 2012 року втратила дитину. У лютому 2013 року позивач вдруге завагітніла від відповідача. 9 серпня 2013 року на шостому місяці її вагітності сторони зареєстрували шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_7 .

Позивач постійно офіційно працювала та отримувала доходи, які використовувалися для утримання та забезпечення сім`ї. Відповідач з 2011 року не має офіційних джерел доходу, він сезонно надає сільськогосподарські послуги мешканцям селища (оранка, саджання та копання картоплі, косіння трави). Також складовою їхнього сімейного бюджету був дохід, отриманий від реалізації на базарі і через мережу інтеренет сільськогосподарської продукції.

За час їхнього спільного проживання, починаючи з липня 2011 року і до моменту розірвання шлюбу - 19 червня 2020 року, ними за спільні кошти було придбано автомобіль, трактори, сільськогосподарську техніку та навісне обладнання тракторів, побутову техніку, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу, зокрема:

1) мінітрактор марки DW 244, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , придбаний сторонами 12 жовтня 2012 року;

2) трактор колісний марки DOWEL DW354С, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , придбаний сторонами 15 грудня 2014 року;

3) трактор колісний марки МТЗ-52Л, 1978 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , придбаний сторонами 11 грудня 2017 року;

4)легковий автомобіль марки RENAULT KENGOO, 2011 року випуску, придбаний сторонами 9 квітня 2019 року;

5) сівалка зернова;

6) культиватор до мінітрактора;

7) оприскувач;

8) два плуги до мінітракторів;

9) культиватор міжрядний;

10) гребка-ворошилка;

11) картоплекопалка однорядна;

12) картоплесаджалка;

13) борона дискова;

14) бочка на колесах;

15) косарка роторна;

16) сівалка кукурудзяна;

17) пральна машина WHIRLPOOL TDLRB 7222BS UA.

Право власності на зазначені транспортні засоби було зареєстровано за відповідачем. Деяка сільськогосподарська техніка була придбана сторонами без укладення договорів купівлі-продажу. Після розірвання шлюбу вказане майно залишилося у користуванні та володінні відповідача.

Пральна машина WHIRLPOOL TDLRB 7222BS UA, вартістю 8298 грн 92 коп., була придбана 11 грудня 2016 року за кредитні кошти на підставі кредитного договору з АТ «ПриватБанк» від 11 грудня 2016 року. Зважаючи на вказане, а також враховуючи, що пральна машина залишилася у відповідача, половина її вартості, яка підлягає стягненню на її користь становить 4149,96 грн.

Автомобіль RENAULT KENGOO після розірвання шлюбу також залишився у користуванні відповідача та у 2021 році без згоди позивача був проданий ОСОБА_3 за 7600 доларів США. Оскільки половина коштів отриманих від продажу вказаного автомобіля їй передана не була, тому відповідач має сплатити їх позивачці у сумі 138960,68 грн (7600 / 2 х 36,5686 (курс долара США станом на 14 червня 2023 року).

Посилаючись на визначену ТОВ «ОЦІНОЧНА ФІРМА ЮНІТ» ринкову вартість спірного майна та надану банком інформацію, станом на 16 червня 2023 року загальна вартість вказаного майна складає 1029758,28 грн.

Зазначає, що для придбання сільськогосподарського обладнання в інтересах сім`ї позивачу за місцем роботи у ТОВ «Аграрник» довелося взяти позику, уклавши з цим товариством договір безпроцентної поворотної позики від 21 жовтня 2019 року на суму 140000 грн, на строк дванадцять місяців. Оскільки, вказана позика була повернута позивачем без фінансової участі відповідача у грудні 2020 року, тобто після розірвання шлюбу, тому з відповідача на її користь підлягає стягненню 1/2 частина від виконаного зобов`язання за договором позики в сумі 70000 грн.

Також вказує, що за період спільного з відповідачем проживання до розірвання шлюбу вона користувалася кредитними коштами з кредитної карти в АТ КБ «Приватбанк», які використовувала на придбання продуктів харчування, оплату комунальних послуг. На момент розірвання шлюбу сума заборгованості позивача за кредитними зобов`язаннями становила 25523,16 грн. Оскільки позивач самостійно за особисті кошти погасила заборгованість, з відповідача на її користь підлягає стягненню половина вартості кредитних зобов`язань у сумі 12761,58 грн.

Вказує, що набуте сторонами в період шлюбу та спільного проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з правила рівності часток подружжя в спільному майні, воно підлягає поділу між сторонами шляхом визнання за відповідачем права власності на це майно та компенсації позивачу половини його вартості, враховуючи борги подружжя.

У зв`язку з викладеним, просить встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період з липня 2011 року по 9 серпня 2013 року; визнати мінітрактор марки DW 244, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя; поділити зазначене майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, набуте за час шлюбу; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини у спільному майні подружжя у сумі 514879 грн 64 коп.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку зворотної вимоги (регресу) 1/2 частину від виконаного зобов`язання: за договором позики від 21 жовтня 2019 року в сумі 70000 грн, за кредитним договором із АТ КБ «Приватбанк» у сумі 12761,58 грн; стягнути з відповідача судові витрати.

Від сторони відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач не визнає позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні. Зазначає, що сам по собі факт перебування сторін у близьких стосунках, періодичне проживання за однією адресою не можуть свідчити, що між сторонами з липня 2011 року вже склалися та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Також заперечує той факт, що під час спільного проживання до моменту реєстрації шлюбу сторони за спільні кошти придбавали будівельні матеріали, робили ремонт у житловому будинку, разом вели та мали велике господарство, обробляли земельні ділянки, оскільки веденням зазначеного господарства займався батько відповідача зі своєю співмешканкою, а сам відповідач з`являвся у будинку батька періодично, оскільки перебував на заробітках у м. Києві. Вказує, що самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а тому вважає, що зазначена вимога не підлягає задоволенню, як і вимога про визнання об`єктом спільної власності мінітрактора марки DW 244, 2011 року випуску, і його поділ між сторонами, оскільки така вимога є похідною. Посилається на те, що показання свідків у іншій справі не можуть бути доказом факту спільного проживання сторін із 2011 року до укладення шлюбу, оскільки цей факт не був предметом доказування у тій справі. Крім того, допитані в іншій цивільній справі свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є зацікавленими, оскільки є близькими для позивача особами.

У відзиві відповідач визнає, що під час шлюбу сторонами було придбано: пральну машину WHIRLPOOL TDLRB 7222BS UA, вартістю 8298 грн 92 коп.; легковий автомобіль RENAULT KENGOO, 2011 року випуску; трактор колісний марки DOWEL DW354С, 2012 року випуску; трактор колісний марки МТЗ-52Л, 1978 року випуску. Однак зазначені два трактори були придбані не за кошти подружжя, а за кошти батька відповідача і були лише зареєстровані за відповідачем, оскільки відповідач під час шлюбу не працював та мав лише періодичні несистематичні заробітки, а його батько працював та мав постійний дохід. Ця обставина є достатньою для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на це майно.

Також зазначає, що сторони у добровільному порядку поділили спільно нажите майно. Позивач забрала з будинку, де вони спільно проживали, спірну пральну машину, телевізор, пилосос, кухонний посуд, постільну білизну та інші предмети домашнього вжитку. Крім того, відповідач сплатив позивачу 5000 доларів США компенсації за її частку у спільному майні подружжя, про що мається розписка, згідно з якою матеріальних претензій щодо поділу спільного сумісного майна ОСОБА_1 до відповідача не має. Також, після продажу легкового автомобіля відповідач сплатив колишній дружині половину його вартості у розмірі 3800 доларів США.

Щодо іншого майна - сільськогосподарської техніки, про поділ якого позивач ставить питання, зазначає, що все воно придбане за кошти батька відповідача. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження фактів придбання вказаного майна за спільні сумісні кошти позивач не надала. Та обставина, що техніка зберігається у належному батькові відповідача домоволодінні, не вказує на придбання його сторонами під час шлюбу. Відсутність у ОСОБА_1 достатніх на придбання вказаної техніки доходів спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя на це майно.

Не погоджується відповідач із вартістю спірного рухомого майна, визначеною ТОВ «ОЦІНОЧНА ФІРМА ЮНІТ», оскільки оцінювач не оглядав жодного об`єкту оцінки, не враховував технічного стану оцінюваних об`єктів, ступеню їх зношення, а тому довідки про середню ринкову ціну зазначеного рухомого майна не є належними та допустимими доказами на підтвердження їх ринкової вартості. Оскільки відповідач заперечує проти належності спірного майна до майна подружжя, яке підлягає поділу, тому клопотання про призначення відповідної експертизи не заявляється.

Зазначає, що за умови доведення позовних вимог, частка позивача у майні, вартість якого вона просить стягнути у вигляді грошової компенсації, може бути виділена їй в натурі, оскільки присудження грошової компенсації можливе лише за наявності його згоди на це та за наявності внесення ним необхідної суми на депозитний рахунок суду.

Також відповідач заперечує той факт, що отримана позивачем 21 жовтня 2019 року за місцем роботи у ТОВ «Аграрник» безпроцентна позика у розмірі 140000 грн. була використана в інтересах сім`ї, оскільки будь-яке навісне обладнання за ці кошти сторонами не придбавалося, згоди на укладення договору позики відповідач не надавав. Також відсутні докази того, що позивач дійсно отримувала вказані кошти, а також докази того, що вона їх повернула. Вказує на те, що ця позика не відображена у позивача як оподатковуваний дохід фізичної особи, а суб`єкт господарювання, який видав вказану позику, також належним чином не відобразив її у своїх податкових розрахунках. Також посилається на те, що йому не було відомо про наявні кредитні зобов`язання ОСОБА_1 по картковому рахунку у АТ КБ «Приватбанк», як використовувалися вказані кредитні кошти та на які цілі (т. 1а.с. 112).

У відповіді на відзив сторона позивача вказала, що хоча сторони деякий період і проживали із батьком відповідача та його співмешканкою, проте спільного господарства не вели, джерело доходу та бюджет сімей були роздільними, спільних витрат не мали, харчувалися окремо, а тому вважає, що з часу перебування у шлюбних відносинах сім`ю відповідача складали лише позивач та їхній син. Зауважує, що докази участі батька відповідача у придбанні спірного майна відсутні, а відомості про його доходи не стосуються обставин справи. Заперечила про передання їй відповідачем 5000 доларів США компенсації за її частку у спільному майні подружжя та 3800 доларів США від продажу автомобіля (т. 1 а.с. 135).

У запереченні на відповідь на відзив позивача сторона відповідача вказувала на викладені у відзиві обґрунтування. Також зазначала, що оскільки позивач працює головним бухгалтером у ТОВ «Аграрник», тому надані цим товариством документи, викликають обґрунтовані сумніви у їх достовірності та викликають підозру у їх підробленні (т. 1 а.с. 147).

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Позивач повідомила, що із отриманої за місцем роботи позики у період проживання з відповідачем у шлюбі повернула 45000 грн, а решту 95000 грн, вона повертала не перебуваючи у шлюбі.

ОСОБА_3 у судовому засіданні не визнав позов у повному обсязі з мотивів, викладених у відзиві на позов.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав позицію відповідача.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що з позивачкою вона познайомилася у квітні 2013 року у перинатальному центрі м. Суми, де перебували у зв`язку зі збереженням вагітності та лікувалися в одній палаті. Під час перебування у лікарні та спілкуванні з ОСОБА_1 їй стало відомо, що позивачка перебуває на 8-10 тижні вагітності, батьком дитини є ОСОБА_7 , з яким вони проживають у його будинку без реєстрації шлюбу. Крім того, це була не перша вагітність ОСОБА_1 , оскільки лікар при огляді наголошував їй про необхідність берегтися, щоб не втратити дитину, з огляду на те що попередню вагітність не вдалося зберегти. ОСОБА_1 часто спілкувалася з ОСОБА_7 по телефону, вони обговорювали питання пов`язані з господарством, а також говорили і за майбутню дитину. За весь час перебування ОСОБА_1 у лікарні відповідач жодного разу до неї не приїздив. Також зі слів ОСОБА_1 їй було відомо, що остання працює бухгалтером та разом з відповідачем займаються господарством, городництвом та отримані кошти витрачають на проживання. Про те чи мали вони спільний бюджет, заощадження, про купівлю рухомого та нерухомого майна їй нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що після одруження, з 29 липня 2011 року вона проживає по АДРЕСА_2 . Починаючи з 1 серпня 2011 року вона працювала секретарем у Липоводолинській школі. Її дорога на роботу йшла повз будинок ОСОБА_12 . Починаючи з вересня 2011 року свідок бачила, як ОСОБА_1 , яку вона на той час не знала, виходила з двору відповідача та йшла у напрямку центра селища. У липні-серпні 2012 року свідок влаштувалася на роботу бухгалтером в Управління агропромислового розвитку Липоводолинської РДА, де на той час також бухгалтером працювала позивач. Із того часу вона з ОСОБА_1 разом працювали, спілкувалися як колеги, разом ходили на роботу та з роботи, тому вона може підтвердити факт того, що ОСОБА_1 проживала разом з відповідачем у його будинку, проте одружилися вони значно пізніше, коли позивач була вагітною. Свідок також вказала, що під час спілкування з позивачем у період роботи в управлінні, остання розповідала про гарні відносини між нею та ОСОБА_3 , про свої романтичні почуття до нього. Їй також відомо, що йдучи додому ОСОБА_13 постійно купляла продукти харчування. ОСОБА_7 їздив на заробітки до м. Києва, восени 2012 року до нього в гості їздила і позивач, оскільки на роботі ділилася своїми фотознімками. У 2012 році ОСОБА_1 перебувала на лікарняному у зв`язку з вагітністю та втратила дитину. Вдома у ОСОБА_1 , де вона проживала разом з відповідачем вона була двічі. Перший раз це був 2013 рік, коли вона зайшла на каву. На той час з ними також проживав батько відповідача та його дружина. Другий раз після народження сина ОСОБА_1 . Вона помітила, що обстановка в будинку змінилася на краще, їй запам`яталися шпалери на стінах, яких раніше не було, а також нові штори на вікнах. Зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що шпалери в будинку сторони клеїли разом. Тамара з ОСОБА_7 вирощували саджанці дерев, які потім продавали, вона також купляла у них саджанці яблуні та груші. Також їй відомо, що ОСОБА_3 на місцевому базарі продавав та продає цибулю. Крім того, вона також бачила, як сторони разом у с. Сади під містом Суми продавали саджанці полуниці, точної дати вона не пам`ятає, але це був жовтень 2012-2014 року. Вона неодноразово бачила, як сторони разом працюють на огороді. У дворі вона також бачила сільськогосподарську техніку, маленькі тракторці, але кому вони належать їй не відомо. Вона бачила, що на них їздить відповідач та його батько. Вказаною технікою відповідач за гроші надає сільськогосподарські послуги, а також самостійно обробляє земельну ділянку. Вказала, що їй не відомо чи мали сторони спільний бюджет, чи здійснювали вони спільні покупки, але зауважила, що ОСОБА_13 дуже економно витрачала кошти, обґрунтовуючи це тим, що вони з ОСОБА_7 на щось разом збирають.

Свідок ОСОБА_5 у суді пояснив, що він є батьком відповідача та проживає разом з ним у своєму господарстві по АДРЕСА_1 . Деякий період часу до одруження його син ОСОБА_3 їздив на роботу до м. Києва, а коли він повертався додому до них приходила та тимчасово проживала ОСОБА_1 . Постійно почала проживати у них разом із ОСОБА_3 із середини зими 2013 року, коли завагітніла. Після цього відповідач припинив їздити до м. Києва на роботу. Із ними на той час за вказаною адресою також проживала співмешканка свідка ОСОБА_14 , з якою вони розійшлися, після того як вона у 2012-2013 році купила окреме домогосподарство. Проживаючи в одному будинку з сином та невісткою, господарство вони вели окремо. Він вирощував свиней, курей та качок. Зерно для годівлі живності брав за пай, інший корм також вирощував у себе на городі. ОСОБА_7 з ОСОБА_13 займалися вирощуванням полуниці, картоплі та цибулі, обробляли окремий город.

Зазначив, що у 2012 році він придбав за власні кошти трактор (2011 року випуску), який коштував 41000 грн. Другий трактор він також придбав за власні кошти, через 2-3 роки після першого, вартістю 100000 грн. Третій трактор він придбав у 2017 році за 20000 грн також за власні кошти.

Вказав, що всі трактори та навісне обладнання до них належить йому, а не синові, тобто він його купував за власні кошти. Культиватор та плуг ремонтував сам, взявши по ціні металобрухту. Також придбавав дві картоплекопалки меншу та більшу, одну з яких придбавав у магазині у м. Гадяч новою, іншу - через мережу інтернет. Картоплесаджалку придбавав у ОСОБА_15 у фермера за 5000-6000 грн. Два плуги сам також придбав та відремонтував. Сівалку сам зробив, деякі частини взяв з металобрухту, дещо придбав. Бочка на колесах ні йому, ні синові не належить, ОСОБА_3 брав її для поливу, коли вони з ОСОБА_1 займалися вирощуванням полуниці.

У той період, коли син з невісткою розривали відносини його часто не було вдома, оскільки він був на роботі та часто також працював в нічну зміну. Повертаючись додому, він помічав, що не ставало деяких речей, на що відповідач говорив, що відвіз їх ОСОБА_1 , зокрема і пральну машину.

Свідок ОСОБА_16 у суді пояснив, що відповідач є його племінником, а його батько братом, від яких він проживає неподалік, навпроти.

Вказав, що із ОСОБА_1 він познайомився у 2012 році, а проживати разом із ОСОБА_3 вона почала приблизно на початку 2013 року. До одруження відповідач працював та проживав у Києві, приїздив додому близько чотирьох разів на рік. Коли ОСОБА_3 приїжджав додому, то позивач також приходила до нього в гості, він їх бачив там разом. Батько ОСОБА_3 ОСОБА_5 проживав разом із співмешканкою ОСОБА_14 по АДРЕСА_1 , розійшлися вони приблизно через 1-2 роки після одруження ОСОБА_7 та ОСОБА_13 . ОСОБА_14 купила будинок.

У 2013 році ОСОБА_1 працювала в управлінні сільського господарства і в той період, коли у ОСОБА_7 з ОСОБА_13 ще не було дитини та вони проживали разом, вони вирощували полуницю.

Зауважив, що йому відомо, що трактори та навісне обладнання до них купував батько ОСОБА_3 . У нього було велике господарство та мрія купити трактор. Коли батько відповідача купував трактор, то ОСОБА_7 був ще не одружений та був у м. Києві. Другий та третій трактор також придбавав батько ОСОБА_17 , який розповідав, що це придбання відбулося саме за його кошти, оскільки вони спілкувалися з ним кожен день. За третім трактором він їздив разом із братом. Хоча і купував ОСОБА_5 вказані трактори за свої кошти, але оформляв їх на сина, щоб двічі не переоформляти, оскільки він його син і все перейде йому в спадок. Сам ОСОБА_3 нічого не купляв до цих тракторів. Тракторами вони користувалися у двох, ОСОБА_5 навчав сина працювати на них. На городах вони вирощували картоплю та пшеницю, чи щось із цього продавалося йому не відомо.

Зазначив, що доходи ОСОБА_5 складали: його заробітна плата, орендна плата за пай, підсобне господарство, а також у вільний час він надавав послуги по обробітку землі.

Повідомив, що йому не відомо чи поділили ОСОБА_13 з ОСОБА_7 майно після розлучення. Проте, коли він одного разу прийшов до ОСОБА_12 додому, то побачив, що на порозі стоїть пральна машинка, яку відповідач збирався завантажити до машини та відвезти дружині.

Свідок ОСОБА_18 у суді вказав, що проживає по АДРЕСА_3 та доводиться відповідачу хрещеним. Вказав, що ОСОБА_13 з ОСОБА_7 почали проживати разом у 2013 році, після того як уклали шлюб.

Зі слів ОСОБА_5 йому відомо проте, що батько відповідача придбавав усі три трактори, особисто присутнім при придбанні техніки не був. Інколи він допомагав розвантажувати придбане приладдя: борону, сівалку, коли пригнали останнього трактора, то допомагав ремонтувати його. Знає, що відповідач колись вирощував полуницю, що він займається господарством. Тамара з ОСОБА_7 разом не проживають з весни-літа 2019 року. За поділ майна йому відомо лише те, що відповідач відвозив пральну машину дружині навесні 2019 році. Також ОСОБА_3 говорив, що йому потрібні гроші, щоб віддати їх ОСОБА_1 . Свідок позичив відповідачу 2500 доларів США.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_19 , 1987 року народження, перебувала на стаціонарному лікуванні у гінекологічному відділенні Липоводолинської ЦРЛ з 7 по 15 грудня 2012 року з приводу завмерлої вагітності на малому терміні (а.с. 11).

Із 9 серпня 2013 року по 19 червня 2020 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебували в зареєстрованому шлюбі. Мають спільного сина ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 9-12).

Судовим наказом Липоводолинського районного суду Сумської області від 11 червня 2021 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 9 червня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с. 13).

Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 березня 2023 року визначено місце проживання дитини - ОСОБА_21 разом з матір`ю; змінено встановлений судовим наказом розмір стягуваних із ОСОБА_3 аліментів на утримання сина у новому розмірі 2000 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття; стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5015 грн. додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_21 (т. 1 а.с. 14).

Позивач ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_7 проживають окремо від відповідача ОСОБА_3 .

Із 5 січня 2017 року ОСОБА_1 працює на посаді головного бухгалтера в ТОВ «Аграрник», посадовий оклад - 13515 грн ( а.с. 76).

12 жовтня 2012 року ОСОБА_3 придбано та на його ім`я зареєстровано мінітрактор марки DW 244, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 64, т. 2 а.с. 16).

Під час перебування у шлюбі сторонами придбано, зокрема:

- трактор колісний марки DOWEL DW354С, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , правовстановлюючі документи на який 15 грудня 2014 року були оформлені на ім`я ОСОБА_3 ;

- трактор колісний марки МТЗ-52Л, 1978 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , правовстановлюючі документи на який 11 грудня 2017 року були оформлені на ім`я ОСОБА_3 ;

- легковий автомобіль марки RENAULT KENGOO, 2011 року випуску, правовстановлюючі документи на який 9 квітня 2019 року були оформлені на ім`я ОСОБА_3 . Вказаний автомобіль за договором купівлі-продажу від 12 березня 2021 року зареєстрований за ОСОБА_22 (т. 1 а.с. 64, 65, т. 2 а.с. 16, 66).

Зазначені трактори за заявами ОСОБА_3 зняті з обліку 12 квітня 2023 року та на підставі договору купівлі-продажу від 13 квітня 2023 року зареєстровані за ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 16, 68).

Відповідно до довідок ТОВ «ОЦІНОЧНА ФІРМА ЮНІТ» від 19 червня 2023 року середня ринкова вартість автомобіля RENAULT KENGOO, 2011 року випуску становить 281400 грн; мінітрактора марки DW 244, 2011 року випуску - 167613 грн; трактора колісного марки DOWEL DW354С, 2012 року випуску - 233330 грн; трактора колісного марки МТЗ-52Л, 1978 року випуску - 113367 грн; сівалки зернової - 26510 грн; культиватора до мінітрактора - 7821 грн; оприскувача - 11550 грн; плуга на мінітрактор - 13750 грн; культиватора міжрядного - 12991 грн; гребки ворошилки - 7590 грн; картоплекопалки однорядної - 17050 грн; картоплесаджалки - 9251 грн; борони дискової - 60500 грн; бочки на колесах - 25849 грн; косарки роторної - 20939 грн; сівалки кукурудзяної - 15967 грн (т. 1 а.с. 66-69).

11 грудня 2016 року ОСОБА_1 придбала пральну машину, вартістю 8298 грн 92 коп., яка була оплачена з банківської карти останньої кредитними коштами АТ «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 25).

21 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «АГРАРНИК» у простій письмовій формі укладено договір безпроцентної поворотної позики №17, за умовами якого товариство надало позивачу безпроцентну позику у розмірі 140000 грн зі строком її повернення протягом 12 календарних місяців з моменту надання позики, до 21 жовтня 2020 року (т. 1 а.с. 20).

Відповідно до видаткового касового ордеру від 21 жовтня 2019 року ОСОБА_1 21 жовтня 2019 року у готівковій формі передано 50000 грн. Відповідно до платіжної інструкції від 21 жовтня 2019 року та виписки по поточному рахунку ТОВ «АГРАРНИК» на картковий рахунок ОСОБА_1 21 жовтня 2019 року у безготівковій формі перераховано 90000 грн (т. 1 а.с. 197-206).

Із виписки по картці/рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» від 4 вересня 2023 року вбачається, що 21 жовтня 2019 року на її рахунок зараховано безпроцентну поворотну позику у розмірі 90000 грн. 25 жовтня 2019 року із цієї картки було знято 88200 грн готівки (т. 1 а.с. 156, 158).

Із виписки по поточному рахунку ТОВ «АГРАРНИК» вбачається, що 20 грудня 2019 року ОСОБА_1 повернула позику частково у сумі 45000 грн, а 18 листопада 2020 року повернула ще 95000 грн (т. 1 а.с. 202, 205).

Відповідно до наданої ТОВ «АГРАРНИК» інформації від 25 серпня 2023 року та 29 вересня 2023 року між цим товариством та ОСОБА_1 21 жовтня 2019 року було укладено договір безпроцентної поротної позики у розмірі 140000 грн. 21 жовтня 2019 року позикодавцем передано позичальнику 50000 грн у готівковій формі та 90000 грн у безготівковій формі шляхом перерахування на її картковий рахунок. 18 листопада 2020 року ОСОБА_1 повернула суму позики у повному обсязі (т. 1 а.с. 138, 196).

Відповідно до виписки АТ «ПриватБанк» по належній із 27 червня 2012 року ОСОБА_1 картці/рахунку НОМЕР_4 , баланс її рахунку станом на 19 червня 2020 року становив 25523 грн заборгованості (т. 1 а.с. 26).

У матеріалах справи також мається виписка по банківським картам № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 , із якої вбачається, що станом на червень 2012 року заборгованість по ним відсутня; у період з 1 липня по 30 вересня 2013 року з цих карток відбувалися списання грошових коштів, здебільшого на придбання продуктів у селищі ОСОБА_23 , та будівельних матеріалів у м. Ромни (т. 1 а.с. 27-32).

Із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 25 серпня 2022 року вбачається, що дохід ОСОБА_1 становив: за 4 квартал 2011 року 3396 грн 64 коп.; за 2012 рік 16466 грн 32 коп.; за 2013 рік 32187 грн 95 коп.; за 2014 рік 12912 грн 70 коп.; за 2015 рік 10087 грн 44 коп.; за 2016 рік 21127 грн 65 коп.; за 2017 рік 102884 грн 47 коп.; за 2018 рік 93300 грн 89 коп.; за 2019 рік 164880 грн; за 2020 рік 249285 грн 50 коп. (т. 1 а.с. 33-42).

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих само зайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період з 4 кварталу 2019 року по 4 квартал 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала дохід (заробітну плату): за 4 квартал 2019 року 27000 грн; за 1 квартал 2020 року 30240 грн; за 2 квартал 2020 року 30240 грн; за 3 квартал 2020 року 30631 грн 50 коп.; за 4 квартал 2020 року 52482 грн (т. 1 а.с. 180-181).

Мотиви щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України, слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19).

У частині 3 статті 12, частинах 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з липня 2011 року вона з ОСОБА_3 перебувала у фактичних сімейних відносинах, вони проживали разом однією сім`єю, разом робили ремонт у будинку, займалися городництвом, вирощували та продавали сільськогосподарську продукцію, на заощаджені спільні кошти 12 жовтня 2012 року придбали трактор, який був зареєстрований на ім`я чоловіка. Однак позивач, окрім пояснень свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не надала доказів на підтвердження наведених нею обставин, зокрема і щодо спільного проживання однією сім`єю, спільного побуту, взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Із пояснень свідка ОСОБА_10 вбачається, що їй зі слів ОСОБА_1 відомо, що батьком дитини є відповідач, з яким вони проживають у його будинку без реєстрації шлюбу, ведуть господарство, вона чула, як позивач спілкувалася з ОСОБА_3 по телефону. Також свідок повідомила суду, що відповідач жодного разу не приїжджав до ОСОБА_1 в лікарню, грошей їй не давав та часто сварився з нею, не зважаючи на те, що вона була вагітною, що не вказує на наявність між сторонами такої ознаки спільного проживання, як надання взаємної допомоги. Крім того, свідок не підтвердила й наявність між ними інших, притаманних для осіб, що складають сім`ю, ознак, крім факту їхнього спільного проживання у квітні 2013 року.

Із наданих свідком ОСОБА_11 пояснень вбачається, що вона час від часу бачила, як починаючи з вересня 2011 року ОСОБА_1 вранці виходила з двору ОСОБА_3 та йшла у напрямку центра селища. Починаючи з липня-серпня 2012 року свідок почала працювати з ОСОБА_1 , вони стали товаришувати, їй стало відомо про існування між сторонами романтичних стосунків, як чоловіка і жінки. Починаючи з цього періоду, коли свідок почала близько спілкуватися з ОСОБА_1 , свідку було відомо, що позивач, йдучи додому купляла продукти харчування, робила ремонт за місцем свого з відповідачем проживання, восени 2012 року вона їздила до відповідача в м. Київ, де він працював на той час. Проте, чи мали сторони на той час спільний бюджет, чи купляли вони майно для спільного користування, зокрема трактор у жовтні 2012 року, щоб вказувало на реальність сімейних відносин, свідок підтвердити не змогла. Самих лише показань цього свідка є недостатньо для встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

До наданих у судовому засіданні показів свідків ОСОБА_5 , який є батьком відповідача, ОСОБА_16 , який є рідним дядьком відповідача, та ОСОБА_18 , який доводиться йому хрещеним, суд відноситься критично, оскільки вказані близькі відповідачу особи можуть бути зацікавлені у результатах вирішення справи.

Щодо доводів сторони позивача про необхідність врахування судом преюдиційних обставин, встановлених під час допиту свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у справі про визначення місця проживання дитини, збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину, слід зазначати таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Слід зазначити, що у справі № 592/6035/22 судом не досліджувався період життя сторін із липня 2011 року по серпень 2013 року, а лише ті обставини, які дали змогу визначити місце проживання дитини станом на 23 березня 2023 року, а також наявність чи відсутність підстав для збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину. Тому, надані вказаними свідками показання в частині спільного проживання сторін у зазначений період часу, не мають преюдиційного значення для розгляду цієї справи.

Надані стороною позивача відомості про перебування ОСОБА_1 у період із 7 по 15 грудня 2012 року на лікуванні з приводу завмерлої вагітності на малому терміні, вказують на наявність у ОСОБА_1 близькості з чоловіком, проте не доводять факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 у розумінні статей 3, 74 СК України.

Щодо наявних у матеріалах справи фотографій, на яких зображені сторони, то суд зауважує, що такі докази подані з порушенням вимог ЦПК України під час розгляду справи по суті без зазначення причин невчасного їх подання. Крім того, зроблені у різний час фотографії вказують лише на перебування сторін разом у певному місці і у певний час.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання об`єктом спільної сумісної власності мінітрактора, придбаного у жовтні 2012 року.

Щодо позовних вимог про поділ спільного майна та стягнення компенсації, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України конкретизовано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України; присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Судом встановлено, що подружжям ОСОБА_12 за час шлюбу було придбано: 15 грудня 2014 року - трактор колісний марки DOWEL DW354С, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ; 11 грудня 2017 року - трактор колісний марки МТЗ-52Л, 1978 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 ; 9 квітня 2019 року - легковий автомобіль марки RENAULT KENGOO, 2011 року випуску, тому вказане майно належить їм на праві спільної сумісної власності.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доводи відповідача щодо придбання вказаного спірного майна його батьком не спростовують зазначеної презумпції, оскільки судом встановлено, що перебуваючи у шлюбі, позивач офіційно працювала, мала відповідний дохід, сторони вели господарство, займалися тваринництвом та городництвом, надлишки якого продавали, відповідач, хоч і не був офіційно працевлаштований, але, крім вказаного, надавав послуги населенню наявною у нього сільськогосподарською технікою. Наявність у батька відповідних доходів, які давали йому можливість придбати вказану техніку не спростовує зазначеного. Тому, на переконання суду сторони в змозі були самостійно, без фінансової допомоги батька відповідача, придбати вказане майно.

Також судом встановлено, що вказані два трактори та автомобіль були відчужені відповідачем не в інтересах сім`ї та без згоди на те позивача.

У постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;

- у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;

- у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки;

- у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

Таким чином, суд вважає, що позивач має право на компенсацію 1/2 частини вартості відчуженого не в інтересах сім`ї вказаного майна, яка визначається на рівні його дійсної ринкової вартості на час розгляду справи.

Оскільки відповідач не надав інших доказів вартості вказаного майна та про проведення відповідних судових експертиз перед судом не клопотав, суд вважає необхідним визначити вартість цього майна, виходячи із наданих позивачем довідок ТОВ «ОЦІНОЧНА ФІРМА ЮНІТ» від 19 червня 2023 року про середню ринкову ціну автомобіля RENAULT KENGOO, яка складає 281400 грн; трактора колісного марки DOWEL DW354С, 2012 року випуску - 233330 грн; трактора колісного марки МТЗ-52Л, 1978 року випуску - 113367 грн.

Діючи в межах позовних вимог, суд бере до уваги визначену позивачем 1/2 частину вартості автомобіля RENAULT KENGOO у розмірі 138960,68 грн.

Отже, задовольняючи в цій частині позовні вимоги, у якості компенсації половини вартості відчуженого вказаного майна, з відповідача на користь позивача до стягнення підлягає 312309 грн (138960,68 грн. + (233330 грн : 2 + 113367 грн. : 2)).

Щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності сільськогосподарського обладнання та побутової техніки, суд зазначає таке.

Позивач стверджує, а відповідач не заперечує, що у домогосподарстві по АДРЕСА_1 знаходяться сівалка зернова, культиватор до мінітрактора, оприскувач, два плуги до мінітракторів, культиватор міжрядний, гребка-ворошилка, картоплекопалка однорядна, картоплесаджалка, борона дискова, бочка на колесах, косарка роторна, сівалка кукурудзяна. Вказана сільськогосподарська техніка та механізми не зареєстровані (не поставлені на облік) у територіальному органі Держпродспоживслужби.

Відповідно до п. 3, 27 Порядку відомчої реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 липня 2009 року № 694 (далі - Порядок), власники зобов`язані зареєструвати в територіальному органі Держпродспоживслужби машину протягом 10 діб від дня придбання, митного оформлення або виникнення інших обставин, що є підставою для реєстрації. Строк реєстрації може бути продовжений територіальним органом Держпродспоживслужби у разі неможливості власника своєчасно її провести у зв`язку з хворобою, відрядженням чи з інших причин. Причіпне, навісне обладнання (крім тракторних причепів і прирівняних до них машин) та інвентар, яким присвоєно ідентифікаційні номера, реєструються за бажанням власників; експлуатація машини, не зареєстрованої в територіальному органі Держпродспоживслужби, забороняється.

Отже, бочка на колесах, що прирівнюється до тракторного причепу, підлягає реєстрації в територіальному органі Держпродспоживслужби.

Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Оскільки бочка на колесах не зареєстрована в установленому законом порядку, як транспортний засіб, а позивач ставить питання щодо визнання вказаного майна спільною сумісною власністю та стягнення на її користь компенсації його вартості, суд вважає, що підстави для задоволення вказаних вимог відсутні.

Щодо іншого причепного та навісного обладнання суд зазначає, що за відсутності жодних доказів про належність вказаного майна подружжю, підстави для задоволення вимог позивача щодо цього майна відсутні. Факт знаходження вказаного спірного майна за місцем проживання сторін до розірвання шлюбу, за відсутності доказів на підтвердження придбання ними вказаного майна в період шлюбу не свідчить, що вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом також встановлено, що до складу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, також входить пральна машина WHIRLPOOL TDLRB 7222BS UA, яка була придбана ними 11 грудня 2016 року, про що зазначала позивач та підтвердив відповідач. Проте, під час розгляду справи суду не вдалося встановити у кого із колишнього подружжя чи третіх осіб вона перебуває. Вказівка позивача на наявність цієї побутової техніки у відповідача та пояснення відповідача про перебування її у позивача, без наявності належних та допустимих доказів місця її знаходження не мають для суду правового значення. Оскільки до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб, суд відмовляє у поділі зазначеної пральної машини з огляду на неможливість встановити місце її знаходження та врахувати її вартість при поділі чи присудженні іншого майна другому з подружжя.

Щодо вимог про стягнення в порядку регресу виконаних боргових зобов`язань.

Частиною 3 статті 61 СК України передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що, за своїм змістом, свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.

Крім того, для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї.

Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає.

Судом встановлено, що під час перебування з 9 серпня 2013 року по 19 червня 2020 року у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 21 жовтня 2019 року уклала з ТОВ «АГРАРНИК» договір безпроцентної поворотної позики, відповідно до умов якого отримала від останнього у борг 140000 грн, із яких 50000 грн вона отримала готівкою, а іншу частину у розмірі 90000 грн шляхом переведення на її картковий рахунок, з яких 25 жовтня 2019 року зняла готівкою 88200 грн.

Перебуваючи у шлюбі, 20 грудня 2019 року, позивач повернула позику частково у сумі 45000 грн, а після розірвання шлюбу, 18 листопада 2020 року, повернула іншу частині боргу у розмірі 95000 грн.

Позивач стверджує, що цей договір було укладено в інтересах сім`ї, оскільки грошові кошти, отримані за цим договором за спільною згодою подружжя були витрачені на погашення боргу перед знайомим, який дав у позику кошти для придбання навесні 2019 року автомобіля марки RENAULT KENGOO.

Обставини придбання подружжям 9 квітня 2019 року вказаного автомобіля підтверджуються відповідними відомостями сервісного центру МВС України в Сумській області. Однак доказів, які б об`єктивно підтверджували пояснення позивача про придбання автомобіля за отримані у борг кошти та погашення цього боргу за рахунок кредитних коштів, отриманих за безпроцентною поворотною позикою, у матеріалах справи відсутні.

Крім того, вказаний правочин виходить за межі дрібного побутового, тому на переконання суду на його вчинення потрібна згода чи обізнаність про його вчинення іншого із подружжя, оскільки тягар повернення кредитних коштів постає перед подружжям, як солідарними боржниками. Проте відповідач заперечив про надання згоди на укладення кредитного договору чи обізнаність про його укладення колишньою дружиною.

Cудом також встановлено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 мала відновлювальну кредитну лінію АТ КБ «ПриватБанк» у вигляді кредитної карти № НОМЕР_7 , по якій станом на 19 червня 2020 року малася заборгованість у розмірі 25523 грн. Позивач вказувала, що розраховувалася цією карткою під час придбання продуктів харчування та інших необхідних для сім`ї речей.

Однак відомості про рух коштів по цій кредитній картці за останній період користування нею у шлюбі, які б дали змогу з`ясувати, за який період утворилася заборгованість на кредитній картці, чи відбувалося повне або часткове погашення заборгованості та за рахунок яких надходжень, в інтересах сім`ї чи для власних потреб були використані кредитні кошти тощо, у матеріалах справи відсутні.

Із виписки по банківським картам № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 (т. 1 а.с. 27-32), вбачається, що у період з 1 липня по 30 вересня 2013 року із цих карток відбувалися списання грошових коштів, здебільшого на придбання продуктів у селищі Липова Долина та будівельних матеріалів у м. Ромни. Проте докази, які б вказували, що ці картки належать до одного й того ж карткового рахунку, також відсутні. Висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

У зв`язку з викладеним, суд не визнає такими, що ґрунтуються на вимогах статей 61, 65 СК України та матеріалах справи позовні вимоги про спільну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникли з укладеного в інтересах сім`ї кредитного договору від 21 жовтня 2019 року та відновлювальної кредитної лінії АТ КБ «ПриватБанк», тому відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача в порядку регресу 70000 грн. та 12761 грн 58 коп.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що набуті сторонами за час шлюбу трактор DOWEL DW354С, 2012 року випуску, трактор МТЗ-52Л, 1978 року випуску та автомобіль RENAULT KENGOO, 2011 року випуску є спільною сумісною власністю подружжя, та зважаючи на відчуження вказаного майна, його поділ можливий шляхом стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості половини спільного майна подружжя у розмірі 312309 грн., тому позов лише в цій частині підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд дійшов таких висновків.

Відкриваючи провадження у справі, суд відстрочив позивачу до ухвалення судового рішення у справі сплату судового збору у розмірі 7050 грн, з яких: 1073,6 грн (2684 грн х 0,4) - вимога немайнового характеру про встановлення юридичного факту у позовному провадженні, 5976,4 грн - майнова вимога, як 1 відсоток ціни позову ((1029758,28 грн. / 2) + 70000 грн + 12761,58 грн) (т. 1 а.с. 95).

1 грудня 2023 року позивач сплатила судовий збір у розмірі 7050 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що у задоволенні позову в частині встановлення юридичного факту відмовлено, сплата судового збору за цю вимогу покладається на сторону позивача та відшкодуванню не підлягає. Ураховуючи часткове (на 52,3%) задоволення позову щодо майнових вимог, судовий збір у розмірі 3126 грн. (5976,4 х 52,3%) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, крім іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову.

На підтвердження понесених стороною відповідача витрат, суду надано копію договору про надання правової допомоги від 13 липня 2023 року, укладеного між адвокатом Меньком Д.Д. та Захарченком П.С., за яким розмір гонорару адвоката складає 16000 грн; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 13 липня 2023 року; фіскальний чек від 13 липня 2023 року про сплату ОСОБА_3 на користь адвоката Менька Д.Д. 16000 грн за надання правничої допомоги у цій справі (т. 1 а.с. 117 зворот, а.с. 120 зворот, а.с. 121).

При визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Суд враховує, що адвокат брав участь у розгляді справи, розгляд якої вимагав розуміння правовідносин, що склалися між сторонами, знання законодавства і судової практики, тому неминучість витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі не викликає сумнівів.

Разом із тим, враховуючи ту обставину, що у задоволенні позовної вимоги про встановлення юридичного факту відмовлено, а майнову вимогу про поділ майна подружжя задоволено частково (на 52,3%), суд дійшов висновку, що витрати відповідача на правову допомогу підлягають частковому відшкодуванню пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 7000 грн.

Щодо витрат за проведення оцінки майна.

Згідно з ч. 2 ст. 140 ЦПК України розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

На підтвердження понесених стороною позивача витрат за проведення оцінки майна надані: копія укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Оціночна фірма ЮНІТ» договору на здійснення послуг з оцінки майна від 16 червня 2023 року № 37-23, акт приймання-передачі послуг до вказаного договору від 19 червня 2023 року з додатком № 1, копію рахунку про оплату за послуги з незалежної експертної оцінки вартості колісних транспортних засобів та сільгосптехніки в кількості 16 позицій від 19 червня 2023 року на суму 2000 грн; копію квитанції від 19 червня 2023 року про оплату ОСОБА_1 на користь ТОВ «Оціночна фірма ЮНІТ» 2000 грн; три довідки про середню ринкову ціну автомобіля, транспортних засобів, сільгосптехніки, складені оцінювачем ОСОБА_24 від 19 червня 2023 року; копію сертифікату суб`єкта оціночної діяльності, виданого ТОВ «Оціночна фірма ЮНІТ» від 14 жовтня 2022 року; копію кваліфікаційного свідоцтва оцінювача, виданого ОСОБА_24 від 31 січня 2000 року; копію свідоцтва про включення інформації про оцінювача до Державного реєстру оцінювачів від 16 січня 2016 року; копію посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача ОСОБА_24 від 22 вересня 2021 року (т. 1 а.с. 66-70, т. 2 а.с. 86-88).

Вказані витрати є видом судових витрат, що пов`язані з розглядом справи, та підлягають відшкодуванню. Оскільки вимоги майнового характеру задоволено на 52,3%, витрати позивача за проведення оцінки майна також підлягають частковому відшкодуванню пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1046 грн.

Керуючись ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості половини спільного майна подружжя: трактора DOWEL DW354С, 2012 року випуску; трактора МТЗ-52Л, 1978 року випуску; автомобіля RENAULT KENGOO, 2011 року випуску, у розмірі 312309 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3126 грн. судового збору, 1046 грн витрат за проведення оцінки майна.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 13 грудня 2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_8 .

Відповідач: ОСОБА_3 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_9 .

Суддя Д. В. Сізов