СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10152/20

пр. № 2/759/226/23

14 квітня 2023 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журибеда О.М.

за участю секретаря - Багінської І.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя ,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 зверулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить, з врахуванням уточненої позовної заяви: - стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію замість 60% у праві спільної часткової власності на майно у розмірі 762791, 46 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача суму грошей, що є подарунками особисто позивачу від батька, які позивач використала на спільні сімейні витрати у розмірі 202036, 53 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача суму оплати кошторисів (спільні сімейні витрати) з власних коштів позивача, які позивач отримала додатково від батька у розмірі 10773, 40 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача суму розміру відшкодування моральної шкоди завданої відповідачем у розмірі 57072, 00 грн. та стягнути судові витрати в сумі судового збору у розмірі 6306, 00 грн.

Позов мотивований тим, що сторони проживали у сімейних стосунках з 15.03.2012 року по 23.06.2017 року та перебували у шлюбі з 21.07.2021 року по 23.06.2017 року. У період перебування у шлюбі за спільні сімейні кошти зробили ремонт в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить свекрусі ОСОБА_3 та договірна ціна ремонту складає 10953 долара США 35 цента. Також, сторони за спільні сімейні кошти придбали в кредит під 22, 10% річних, авто. Вартість вказаного авто становить 166770, 00 грн. в тому числі ПДВ 27795, 00 грн., без врахування оплати страховки і всіх інших внесків та витрат під час оформлення кредиту. Страховка та інші витрати та внески з 21.11.2012 року по 06.11.2013 року складають 47747, 17 грн. Також за спільні сімейні кошти 21.11.2012 року придбали 4 колеса. Окрім цього, сторони оплатили тонування вікон вартістю 4493, 82 грн. 10.03.2013 року сторони за спільні сімейні кошти придбали спальню варістю 30000, 00 грн. До того ж, сторони 15.05.2013 року за власні сімейні кошти зробити фундамент та збудували альтанку розміром 2,5 м. на 3, 5 м., що знаходиться на дачі, яка є власністю ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 , договірна вартість будівництва якої становить 3828, 45 доларів США. Зазначає, що після розлучення колишнє подружжя надійшло згоди щодо розподілу спільного майна (автомобіль та спальню), відшкодування 60% вартості ремонту квартири та будівництва альтанки, повернення грошей, що батьки позивача подарували останній, а саме чоловік зобов`язався віддати позивачу автомобіль. Але, до 16.10.2018 року автомобіль так позивачу і не віддав. Оскільки майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить сторонам, як подружжю на праві спільної сумісної власності, але знаходиться у використанні виключно колишнього чоловіка, тому позивач хоче отримати від чоловіка 60% вартості вищезазначеного майна, що є об`єктом права спіьної сумісної власності подружжя. Окрім цього, зазначає, що беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, яка залишається з позивачем, відповідно до вимог ст. 71 СК України, прсить відступити від принципу рівності часток подружжя і зобов`язати виплатити позивачу більш ніж частини зі спільного майна, а саме 60% вартості спільного майна.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.06.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.07.2020 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановленні наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Положеннями ст. 76 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 21.07.2012 року, який рішенням Бучацького районного суду Тернопіьської області від 12.06.2017 року розірваний (а.с. 172).

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільскої області від 21.02.2017 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини та дружини (а.с. 173-174 том 1).

Від даного шлюбу у сторін народився ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 15.07.2015 року (а.с.178 том 1).

Перебуваючи у шлюбі сторони придбали рухоме майно, а саме: автомобіль «Opel Zafira B», № кузова: НОМЕР_2 , № двигуна НОМЕР_3 , рік випуску 2012 року, реєстраційний номер НОМЕР_4 , що зареєстрований за ОСОБА_2 .

Вартість вкзаного автомобіля станом на 24.11.2012 року, становить 166770, 00 грн. в тому числі ПДВ 27795, 00 грн., що підтверджується актом №nz25126245 передачі-приймання автомобіля (а.с. 198 том 1).

В матеріалах справи наявний рахунок на оплату №2020/0059 від 18.06.2020 року на загальну вартість 15074, 00 грн. (а.с. 164 том 1).

На підтвердження доводів позивача, щодо купівлі автомобіля «Opel Zafira B», д.н.з. НОМЕР_4 , за кредитні кошти, позивачем до матеріалів справи долучено копії квитанцій з призначенням платежу: - погашення кредиту (а.с 182-187 том 1).

21.07.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір №2012.07.21, відвовідно до умов якого виконавець зобов`язується виконати ремонт квартири за адресою: АДРЕСА_1 , договірна ціна складає 10953 долара США 35 цента (а.с. 237-238 том 1).

Також позивачем долучено до матеріалів справи додаток №1 до Договору №2012.07.21 кошторис від 21.07.2012 року, відповідно до якого загальна сума робіт становить 7368, 63 доларів США (а.с.193 на звороті - 196 том 1).

До того ж, згідно додатку №1 до Договору №2012.07.21 кошторис від 21.07.2012 року вартість робіт в загальній сумі становить 3390, 41 доларів США, а вартість оренди обладнання - 198, 31 доларів США (а.с.238 на звороті - 241 том 1).

З матеріалів справи вбачається, що 15.05.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір №2013.05.15, відповідно до якого виконавець зобов`язується виконати будівництво альтанки за адресою: АДРЕСА_2 , договірна вартість 3828, 45 доларів США (а.с. 192-193 том 1).

Відповідно до товарного чеку від 21.11.2012 року, вартість шин «Michelin» становить 8800, 90 грн. (а.с. 201 том 1).

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Учасниками справи визнана та обставина, що в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано: автомобіль «Opel Zafira B», № кузова: НОМЕР_2 , № двигуна НОМЕР_3 , рік випуску 2012 року, реєстраційний номер НОМЕР_4 . Право власності на вказане рухоме майно зареєстроване за відповідачем.

Проте, відповідач в судовому засіданні зазначив, що вищевказаний автомобіль придбано за особисті кошти відповідача.

В основу доведення твердження про те, що автомобіль придбаний за особисті кошти ОСОБА_2 , відповідач та його представник поклали лише пояснення як самого відповідача, так і показання свідків, зокрема його близьких родичів.

Так, свідок ОСОБА_3 , яка була допитана в судовому засіданні в ході розгляду даної справи, яка є матір`ю відповідача, пояснила, що вказаний автомобіль це подарунок сину, кошти на придбання якого вона позичила у колеги в розмірі 20000, 00 грн. та продавши свій автомобіль «Daewoo Lanos».

Свідок ОСОБА_6 , яка в дружніх стосунках зі сторонами, та є колегою матері відповідача, суду пояснила, що позичала матері відповідача грошові кошти в сумі 20000, 00 грн. на придбання спірного автомобілю.

Суд оцінює критично, пояснення свідків, оскільки допитані свідки є зацікавленими особами в результаті розгляду справи.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що автомобіль «Opel Zafira B», № кузова: НОМЕР_2 , № двигуна НОМЕР_3 , рік випуску 2012 року, реєстраційний номер НОМЕР_4 є спільною сумісною власністю подружжя.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію, з частки цього майна, поміж іншого, частину вартості автомобіля. При цьому позовні вимоги щодо визнання згаданого рухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ, виділ позивачці частки цього майна та припинення права спільної сумісної власності позивачем не заявлено, а тому не може бути предметом розгляду вказаної справи, виходячи з принципу диспозитивності.

Що стосується заявлених позовних вимог в цій частині, то на думку суду вони не підлягають задоволенню, оскільки в основу рішення суду, як доказ вартості частки згаданого рухомого майна, не може бути покладений акт прийому передачі та квитанції про погашення кредиту на придбання спірного автомобіля, бо такі докази є неналежними.

Належних та допустимих доказів таких як висновок експерта щодо вартості спільного майна подружжя та, а саме автомобіля, як наслідок підтвердження вартісті частки згаданого рухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя позивачем не надано.

Разом з тим, стороною позивача невірно обрано спосіб захисту своїх прав та некоректно сформульовано прохальну частину позовної зави в частині грошової компенсації у праві спільної часткової власності на майно. Суд в даному випадку позбавлений можливості самостійно вийти за межі заявлених позовних вимог.

З огляду вищенаведеного, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення грошовї компенсації у праві спільної часткової власності на майно, зокрема частки вартості автомобіля «Opel Zafira B», реєстраційний номер НОМЕР_4 відсутні.

Окрім того, вимоги щодо стягнення вартості поліпшень автомобіля у вигляді автомобільних шин, тонування скла є безпідставними, оскільки поліпшення майна не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поліпшення автомобіля є його невід`ємною частиною і при оцінці автомобіля враховані у його вартість на день проведення такої оцінки.

Стягнення компенсації за страхування автомобіля та компенсації витрат на час оформлення кредиту також не передбачено вимогами чинного законодавства України.

Щодо стягнення компенсації вартості ремонту в квартирі, суд дійшов висновку про безпідставність таких вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 390 ЦК України, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Якщо майно дружини,чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід,дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 62 СК України).

Встановлено, що сторони перебуваючи у шлюбі, проживали спільно у квартирі, яка належить матері відповідача ОСОБА_3 на праві приватної влсасності.

Під час спільного проживання сторонами проводилися ремонтні роботи з поліпшення житлового приміщення.

Наданий позивачем кошторис ремонту квартири від 21.07.2012 року на підтвердження його вартості не приймаються судом до уваги, оскільки він не є належним та допустимим, жодного доказового змісту не несе, оскільки вказаний кошторис не містить доказів, які дають суду можливість встановити дійсну вартість проведеного подружжям ремонту (чеки, квитанції, акти виконаних робіт, звіти, висновки фахівців тощо).

Згідно із статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Відповідно дороз`яснень ВерховнийСуд Україниу п.п.4,5 постанови Пленуму№ 7від 04жовтня 1991року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`їв ласника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК обов`язок.

Окрім цього, позивач проживала у квартирі своєї колишньої свекрухи та користувалась житловим приміщенням з 2012 року. Ці обставини сторонами не заперечуються.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вказані позивачем грошові кошти за час спільного проживання подружжя були витрачені для ремонту та реконструкції житла, в якому вони проживали, з метою поліпшення умов життя та в інтересах сім`ї. Здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають.

Вищезазначене відповідає мотивам, викладеним у постанові Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 243/5477/15-ц.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації в частині витрачених коштів на ремонт квартири слід відмовити.

Крім того, суд вважає, що в частині стягнення коштів, витрачених на придбання меблів та побудови альтанки, позов слід визнати як недоведеним так і необґрунтованим, оскільки вимоги щодо поділу іншого майна подружжя, в тому числі меблів та альтанки, позивач не заявляє, а отже підстави для стягнення їх вартості на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 відсутні.

Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення суми грошей, які є подарунками особисто позивачу від батька, які позивач використала на спільні сісмейні витрати в розмірі 202036, 53 грн, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1-3 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, поділу між подружжям підлагає виключно майно, яке наявне на час припинення спільного ведення господарства ( пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спіільного майна подружжя»).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги позивача в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.

До того ж, в ході розгляду справи стороною позивача не було доведено належними та достатніми доказами факт отримання позивачем таких коштів в подарунок від свого батька.

Разом з тим, суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення суми оплати кошторисів (спільні сімейні витрати) з власних коштів позивача, які остання отримала додатково від батька, оскільки чинне законодавство України не передбачає стягнення компенсації з витрат, які були здійснені одним з подружжя в інтересах сім`ї під час перебування у шлюбі в результаті яких у подружжя не виникло право власності на будь-яке майно.

Інші доводи позивача не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального і процесуального права.

В частині вимог про стягнення моральної шкоди, суд відмовляє, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Як визначено ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вищевказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Позивач не зазначила у чому виражалась завдана їй моральна шкода, а також не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій відповідача, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача та вини останнього в її заподіянні.

В матеріалах справи позивачем на підтвердження позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди надано консультативний висновок №13/020720/ГОЙ Незалежного спеціаліста-психолога ОСОБА_7 , проте вказаний висновок не містить будь-яких посилань, доводів, фактів, які підтверджують заподіяння позивачу ОСОБА_1 сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру саме з боку відповідача ОСОБА_2 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги про спричинення моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 є необґрунтованими та недоведеними, тому за таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову і в цій частині вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальне формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги предмет та підстави позову, детально проаналізувавши докази, які були надані сторонами в ході розгляду справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з вищенаведених підстав.

Враховуючи положення статті 141 ЦПК України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Повний текст рішення виготовлено 24.04.2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Журибеда