ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/5875/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 рокуДарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сирбул О.Ф.

з участю секретаря судового засідання Кушнір А.А.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року ОСОБА_3 (далі по тексту- позивач, ОСОБА_3 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту-відповідач, ОСОБА_1 ) про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14.12.2021 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. 21.06.2022 державним виконавцем Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1. З 09.09.2022 неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком ОСОБА_3 . З 25.12.2022 позивач разом з дитиною виїхали за межі території України, а з 26.12.2022 отримали прихисток у Федеративній Республіці Німеччині, де проживають разом.

На підставі викладеного, позивач звернувся із вказаним позовом до суду та просить суд звільнити його від сплати аліментів та стягнути аліменти з ОСОБА_1 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 06.07.2023 та до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою суду від 14.07.2023 позовну заяву залишено без руху.

Позивач належним чином та у встановлений судом строк усунув вказані недоліки.

Ухвалою суду від 25.07.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті, у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення/викликом сторін.

21.09.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

12.10.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

25.10.2023 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 26.10.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відзив до матеріалів справи, відповідно до ст. 178 ЦПК України.

Ухвалою суду від 26.10.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відповідь на відзив до матеріалів справи, відповідно до ст. 179 ЦПК України.

Ухвалою суду від 26.10.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено заперечення на відповідь на відзив до матеріалів справи, відповідно до ст. 180 ЦПК України.

У судове засіданні позивач не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, та без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві та запереченнях, просили відмовити в його задоволенні.

Суд, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши відповідача та представника відповідача дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що вбачається зі свідоцтва про народження, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 3568.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14.12.2021 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку.

Постановою Київського апеляційного суду від 18.05.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14.12.2021 - без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

21.06.2022 державним виконавцем Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Позивач посилається на ту обставину, що з 09.09.2022 неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком ОСОБА_3 . З 25.12.2022 позивач разом з дитиною виїхали за межі території України, а з 26.12.2022 отримали прихисток у Федеративній Республіці Німеччині, де проживають разом.

Однак, Дарницьким районним судом у закритому судовому засіданні, розглядалася цивільна справа № 753/12259/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києві від 09.02.2023 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини - задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

З травня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.02.2023 по справі №753/12259/22.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідач вказує у відзиві, що 09.09.2022 ОСОБА_3 забрав дитину на вихідні згідно з графіком і у визначений день не повернув її по теперішній час.

З пояснень відповідача вбачається, що після того як позивач забрав дитину, він не повідомив їй її місцезнаходження та не допускав до будинку, де ймовірно дитина перебувала, на телефонні дзвінки не відповідав, вимоги надати можливість зустрітися та поспілкуватися з дитиною злісно ігнорував. Після 09.09.2022 року відповідач жодного разу не бачила і не спілкувалася зі своєю донькою, телефон дочки був постійно вимкнутий. Отже, позивач змінив місце проживання дитини без законних на те підстав, на її звернення щодо повернення дитини до неї, повернути дитину відмовився.

У частині третій статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Вбачається, що сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення.

За змістом ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, може бути тією істотною обставиною, яка в розумінні ч. 2 ст. 197 СК України може стати підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів.

Разом з тим, рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини.

Висновки щодо застосування ст. 197 СК України викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 477/1165/20, від 03.02.2021 у справі № 125/2525/18, від 26.12.2019 у справі № 219/6287/17, від 26.09.2019 у справі № 760/32225/18, від 27.02.2019 у справі № 307/1186/17.

Основний правовий висновок, який міститься в таких постановах, зводиться до того, що лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати аліментів.

Проте практика застосування статті 197 СК України залежить від обставин кожної конкретної справи, з огляду на те, що «обставина, яка має істотне значення» у розумінні частини другої статті 197 СК України, у кожному випадку має індивідуальний характер, а питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 596/826/21-ц (провадження № 61-3738св22).

Суд погоджується з доводами позивача у даній справі про те, що право на аліменти має саме той з батьків, з ким проживає дитина.

Разом з тим, слід звернути увагу, що в даному контексті поняття «місце проживання дитини» не може враховуватись формально.

Зазвичай, мається на увазі постійне місце проживання дитини, тобто місце проживання з тим з батьків, з яким воно погоджене між батьками або визначене рішенням суду.

Натомість в справі, що є предметом розгляду, вбачається, що між батьками тривалий час питання місця проживання дитини ( ОСОБА_4 ) є спірним і продовжується до цього часу, тобто чітко та однозначно не визначено.

При цьому, вбачається, що на момент винесення рішення про стягнення аліментів від 14.12.2021 у справі № 753/21238/21 факту не проживання доньки з матір`ю доведено не було. Відповідне судове рішення набрало законної сили.

На думку суду, зміна місця проживання дитини за ініціативи того з батьків, з якого за рішенням суду вже стягуються аліменти, без погодження з іншим з батьків та за рішенням суду про визначення місця проживання дитини, так і про звільнення від сплати аліментів, не може однозначно свідчити про те, що така зміна місця проживання дитини матиме постійний характер, та відповідно не є безумовною підставою для звільнення від сплати аліментів, адже звільнення від сплати аліментів може мати довготриваліші та істотні для дитини наслідки.

Відповідні дії, вчинені в умовах правового конфлікту щодо визначення місця проживання дитини та всупереч думки іншого з батьків, не можуть давати переваг в т.ч. в контексті сплати (звільнення від сплати) аліментів.

Як зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.04.2022 у справі № 706/1878/18 (провадження № 61-11601св21) особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини.

Щодо доводів позивача про те, що аліменти є власністю дитини, натомість наразі вони відповідачкою на дитину не витрачаються, то, на думку суду, такі кошти зазвичай, проте не обов`язково, мають йти на поточні витрати на утримання дитини, однак також можуть накопичуватися та бути витрачені на дитину в будь-який час. Враховуючи наведене, відповідні доводи не можуть бути прийняті судом до уваги як такі, що мають суттєве значення для вирішення спору по суті.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За правилами частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи все наведене в сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 142, 200, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 17.11.2023.

Суддя: