ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 листопада 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/3895/22

Головуючий у першій інстанції Гагаріна Т. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1264/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фермерське господарство «ФЛЕШ»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ніжинська районна державна адміністрація Чернігівської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Фермеського господарства «ФЛЕШ» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 липня 2023 року (місце ухвалення м. Ніжин, дата складання повного рішення 31.07.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «ФЛЕШ» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом повернення їх власнику та скасування державної реєстрації договорів оренди землі,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФГ «ФЛЕШ» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом повернення їх власнику та скасування державної реєстрації договорів оренди землі. В обґрунтування позову посилався на те, що позивач являється власником земельної ділянки площею 2, 5584 га, кадастровий номер :04:001:0566 та земельної ділянки площею 1,5040 га, кадастровий номер :04:001:0604, склад угідь рілля, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території села Вікторівка Вікторівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області. 08.11.2011 між ОСОБА_1 та ТОВ «Аратта-Агро» було укладено договори оренди землі за умовами яких строк укладення визначено у 5 років і після закінчення строку орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Впродовж дії укладених договорів оренди землі позивач своєчасно та у визначених умовами договорів розмірах отримував від орендаря орендну плату за користування належними йому на праві власності земельними ділянками і будь-яких питань щодо припинення дії договорів, в тому числі шляхом їх розірвання в односторонньому порядку, між сторонами не виникало.

У грудні 2019 року до ОСОБА_1 звернувся директор ТОВ «Аррата-Агро» Породько С.В. з пропозицією укласти з ФГ «ФЛЕШ» додаткову угоду щодо оренди належних йому на праві власності земельних ділянок, яка передбачала збільшення розміру орендної плати за умови його згоди на збільшення строку дії договорів оренди землі, при цьому позивач звернув увагу, що належні йому земельні ділянки перебувають в оренді у ТОВ «Аррата-Агро», проте ОСОБА_2 порадив не звертати особливої уваги на особу орендаря.

На неодноразові вимоги ОСОБА_1 до директора ТОВ «Аррата-Агро» про надання для ознайомлення примірників нібито укладених між ним та ФГ «ФЛЕШ» договорів оренди землі йому було надано ксерокопії договорів та актів прийому-передачі земельних ділянок в оренду та акти визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) датовані 20.01.2015. Оригінали вказаних документів надано не було, оскільки як пояснила директор ФГ «ФЛЕШ» ОСОБА_3 , що оригінали документів втрачені.

Ознайомившись з вказаними вище документами позивачем було встановлено, що підписи в договорах в графі «Орендодавець» йому не належать, виконані не ним, а іншою особою, що підтверджує висновком експерта № 2-31/08, який було складено 31.08.2022.

Посилаючись на порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину, відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, недосягнення згоди щодо істотних умов договору, та порушеного права на користування земельними ділянками позивач у позові просить:

зобов`язати ФГ «ФЛЕШ» повернути у користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,5584 га з кадастровим номером :04:001:0566, що розташована на території Вікторівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області та має цілове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 20.01.2015, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «ФЛЕШ» і зареєстрованого 13.03.2015 реєстраційною службою Ніжинського міськрайонного управління юстиції Чернігівської області (номер запису про інше речове право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 9031451);

зобов`язати ФГ «ФЛЕШ» повернути у користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,5040 га з кадастровим номером :04:001:0604, що розташована на території Вікторівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області та має цілове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 20.01.2015, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «ФЛЕШ» і зареєстрованого 13.03.2015 реєстраційною службою Ніжинського міськрайонного управління юстиції Чернігівської області (номер запису про інше речове право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 9028432);

стягнути з ФГ «ФЛЕШ» на користь ОСОБА_1 всі понесені ним судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 1 984, 80 грн та витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в розмірі 11 000 грн.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19.07.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :04:001:0566, площею 2,56 га, розташованою на території Вікторівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, які чиняться ФГ «ФЛЕШ», шляхом зобов`язання повернути її власнику ОСОБА_1 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (права оренди земельної ділянки), індексний номер 19974447 від 13.03.2015, прийняте державним реєстратором реєстраційної служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції Чернігівської області Безручко С.А.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :04:001:0604, площею 1,5 га, розташованою на території Вікторівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, які чиняться ФГ «ФЛЕШ», шляхом зобов`язання повернути її власнику ОСОБА_1 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (права оренди земельної ділянки), індексний номер 19968441 від 13.03.2015, прийняте державним реєстратором реєстраційної служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції Чернігівської області Безручко С.А.

Стягнуто з ФГ «ФЛЕШ» на користь ОСОБА_1 1 984, 80 грн та 11 000 грн витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доведеними є твердження позивача про не укладення договорів оренди землі, оскільки їх не підписував позивач, крім того не спростовано також відсутність оригіналів договорів оренди, отже відповідач не довів у встановленому законом порядку правомірності користування належними позивачу земельними ділянками, а тому вони підлягають поверненню зі скасуванням рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ФГ «ФЛЕШ» - адвокат Аніщенко О.Г. подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19.07.2023, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги заявник посилається на встановлені обставини у справі № 740/405/20, що 20.01.2015 між ОСОБА_1 та ФГ «Флеш» були укладені договори оренди землі, за якими орендодавець передав в оренду земельні ділянки з кадастровим номером :04:001:0604 та кадастровим номером :04:001:0566 строком на 14 років, при цьому позивач не заперечував отримання орендної плати за період 2015-2019 роки у розмірі визначеному відповідачем (видаткові касові ордери), та не висловлював позиції щодо відсутності волевиявлення при укладанні договорів оренди, факт наявності договорів, ним не заперечувався і свідчив про його обізнаність з умовами оспорюваних договорів. Таким чином, у справі № 740/3895/22 обставини щодо укладення ОСОБА_1 з ФГ «ФЛЕШ» 20.01.2015 договорів оренди земельних ділянок і про дійсність таких договорів не підлягають повторному доказуванню.

За доводами апеляційної скарги під час розгляду справи № 740/3895/22 позивач змінив свої попередні покази, надані при розгляді справи № 740/405/20, зазначивши, що йому не було відомо про те, шо з 2015 року і до 2019 року від отримував орендну плату від ФГ «Флеш», і з такими усними поясненнями суд першої інстанції безпідставно, необгрунтовано і неправомірно погодився, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції грунтується на припущеннях.

Посилаючись на недобросовісність поведінки позивача та зловживання ним права апелянт вказує, що поведінка ОСОБА_1 засвідчує його обізнаність з умовами спірних договорів оренди землі від 20.01.2015, шо проявляється в систематичному отримуванні плати за договорами оренди починаючи з року їх укладення, позивач тривалий час не оспорював і не заперечував ні сам факт укладення договорів оренди земельних ділянок з ФГ «Флеш», ні їх умови.

Щодо неналежності і недопустимості Висновку експерта № 2-31/08 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, складеного 31.08.2022, як доказу, заявник зазначає, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції безпідставно і необгрунтовано, в якості доказу, врахував вказаний висновок, який відповідно до норм ЦПК України є неналежним і недопустимим доказом, оскільки експертиза проведена за заявою адвоката Березовського О.Д. щодо проведення почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні, тобто у висновку експерта відсутнє застереження, що він підготовлений для суду, та експертом досліджувались технічні копії договорів оренди землі від 20.01.2015, актів прийому-передачі земельної ділянки, актів визначення меж земельної ділянки в натурі, які засвідчені підписом адвоката Березовського О.Д., тобто такі досліджувані матеріали є неналежними і не можуть бути досліджені на підставі судової експертизи. Крім того, при розгляді справи № 740/3895/22 суд першої інстанції не призначив судову почеркознавчу експертизу.

В обгрунтування незаконності оскаржуваного рішення апелянт посилається, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про реєстрацію права оренди за ФГ «Флеш» за договорами оренди земельних ділянок, укладених з ОСОБА_1 , зокрема наявні відомості про істотні умови договорів (такі як строк оренди і розмір орендної плати), під час розгляду справи державний реєстратор надала свідчення про подання їй для реєстрації права оренди оригіналів договорів, тому слід дійти висновку про укладення спірних договорів і їх чинність та безпідставність позовних вимог.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельних ділянок: площею 2,56 га, кадастровий номер № :04:001:0566 та площею 1,50 га, кадастровий номер № :04:001:0604, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території села Вікторівка Вікторівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області (а.с. 20, 28 т. 1).

08.11.2011 між ОСОБА_1 та ТОВ «Аратта-Агро» укладено договори оренди землі, за якими орендодавець (позивач) передав в оренду вказані вище земельні ділянки строком на 5 років (а.с. 16-17, 23-24 т. 1).

Матеріали справи містять копії договорів оренди землі від 20.01.2015, з яких вбачається, що між ОСОБА_1 та ФГ «Флеш» укладено договори оренди землі, за якими орендодавець (позивач) передав в оренду земельні ділянки строком на 14 років (а.с. 29-32, 36-39 т. 1).

Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зазначені договори оренди, тобто права оренди земельної ділянки ФГ «ФЛЕШ» з кадастровим номером :04:001:0604 та земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0566 були зареєстровані 13.03.2015 (а.с. 34-35, 41-42 т. 1).

Згідно висновку експерта №2-31/08 від 31.08.2022 за результатами проведення почеркознавчої експертизи підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець» у договорах оренди землі від 20.01.2015, актах прийому передачі земельних ділянок в оренду, актах визначення меж земельних ділянок у натурі, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 44-66 т. 1).

Матеріали справи № 740/405/20 містять копії видаткових касових ордерів за 2015-2019 роки, згідно яких ОСОБА_1 отримував від ФГ «Флеш» виплати орендної плати за землю згідно договорів оренди б/н від 20.01.2015 (а.с. 36-42 справа № 740/405/20).

В судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 2011 по 2019 роки отримував орендну плату, зокрема з 2011 по 2016 року зерном, а з 2017 по 2019 готівкою. Питання щодо орендної плати він постійно вирішував з керівником ТОВ «Аратта-Агро» Породьком С., від нього отримував грошові кошти, приміщення офісу орендар не змінював. У зв`язку з цим, він вважав, що орендарем його земельних ділянок є саме ТОВ «Аррата-Агро». Підпис про отримання орендної плати ставився у відомості, які взагалі не містили інформації про орендаря. Про те, що землі передано в оренду ФГ «ФЛЕШ» він дізнався у 2019 році, коли ОСОБА_4 запропонував йому підписати додаткову угоду із ФГ «ФЛЕШ» про зміну орендної плати та строку дії договору. Його прохання надати оригінали договорів оренди землі з ФГ «ФЛЕШ» представниками орендаря було проігноровано. Додаткову угоду до договорів оренди, де орендарем вказане ФГ «ФЛЕШ», він отримував, проте не підписував, із підписом орендодавцю не повертав. З 2021 по 2022 рік відповідачем надсилалась орендна плата грошовими переказами, проте він їх не отримував.

Вказане вище підтверджується матеріалами цивільної справи Ніжинського міськрайонного суду № 740/405/20.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог, визнав доведеними твердження позивача про не укладення договорів оренди землі, оскільки їх не підписував позивач, встановив, що не спростовано також відсутність оригіналів договорів оренди, отже відповідач не довів у встановленому законом порядку правомірності користування належними позивачу земельними ділянками, а тому вони підлягають поверненню зі скасуванням рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди.

З висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори, інші правочини, юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як висновок, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за ч. 5 ст. 6 передбачено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачені істотні умови договору оренди землі, якими є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладений), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинений.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Належить окремо зауважити, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. При цьому, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у випадку, коли позивач наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 звернувся з вимогою до ФГ «Флеш» про повернення його земельних ділянок, посилаюсь на те, що договорів оренди землі від 20.01.2015 він не підписував, умови їх не погоджував, тож ФГ «Флеш» повинен повернути орендовані земельні ділянки позивачу як власнику цих земельних ділянок.

Судом першої інстанції повно та всебічно встановлені обставини справи та встановлено, що спірні договори оренди землі позивач не підписував та, відповідно, їх істотних умов не погоджував.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності і недопустимості Висновку експерта № 2-31/08 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, складеного 31.08.2022, та те, що при розгляді справи № 740/3895/22 суд першої інстанції не призначив судову почеркознавчу експертизу, не є підставами для скасування правильного по суті рішення суду враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

З матеріалів справи вбачається, що висновок експерта № 2-31/08 належними та допустимими доказами стороною відповідача не спростовано, клопотань щодо проведення експертизи стороною відповідача в процесі розгляду справи не заявлялось.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідність застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі N 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі N 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс(п. 81 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.).

З врахуванням наведеного є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції і доводи щодо неналежності і недопустимості Висновку експерта № 2-31/08 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, складеного 31.08.2022, як доказу.

Як вбачається, почеркознавча експертиза була проведена за заявою адвоката Березовського О.Д. у кримінальному провадженні № 0001219 на підставі технічних копій документів, а твердження апелянта про те, що досліджувані матеріали є неналежними та не можуть бути досліджені на підставі судової експертизи є необґрунтованими, оскільки представник відповідача не спростував обставини відсутності оригіналів договорів, що фактично унеможливлює проведення судової почеркознавчої експертизи та з`ясування судом обставин підписання ОСОБА_1 договорів оренди. Відповідне клопотання представником відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи не заявлялось, отже докази, які оцінені судом першої інстанції у порядку визначеному ст. 89 ЦПК України, у належний спосіб не спростовані відповідачем, таким чином є необґрунтованими доводи, що експертом досліджувались технічні копії договорів оренди землі від 20.01.2015, актів прийому-передачі земельної ділянки, актів визначення меж земельної ділянки в натурі, які засвідчені підписом адвоката Березовського О.Д.

Твердження апелянта, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про реєстрацію права оренди за ФГ «Флеш» за договорами оренди земельних ділянок, укладених з ОСОБА_1 , зокрема наявні відомості про істотні умови договорів (такі як строк оренди і розмір орендної плати), під час розгляду справи державний реєстратор надала свідчення про подання їй для реєстрації права оренди оригіналів договорів, тому слід дійти висновку про укладення спірних договорів і їх чинність та безпідставність позовних вимог, є не обґрунтованими, враховуючи наступне

Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів перевірки державним реєстратором при вчиненні державної реєстрації оспорюваних договорів оренди землі відсутності державної реєстрації договорів оренди на спірні земельні ділянки за іншою особою, в тому числі в органі, до компетенції якого раніше належали відповідні функції, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам чинного законодавства України та призводить до порушення права первісного орендаря.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час розгляду даної справи № 740/3895/22 позивач змінив свої попередні покази, надані при розгляді справи № 740/405/20, зазначивши, що йому не було відомо про те, шо з 2015 року і до 2019 року від отримував орендну плату від ФГ «Флеш», не є такими, що свідчать про необґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки, як вже встановлено судом, оспорювані договори земельних ділянок позивачем не підписувались, умови договорів позивач не погоджував.

Посилання апелянта на недобросовісність поведінки позивача, який захищає своє право в судовому порядку, не може бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції, оскільки за змістом статей 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В обґрунтування наявності підстав для задоволення позовних вимог, у даній справі позивач посилався, що у грудні 2019 року до ОСОБА_1 звернувся директор ТОВ «Аррата-Агро» Породько С.В. з пропозицією укласти з ФГ «ФЛЕШ» додаткову угоду щодо оренди належних йому на праві власності земельних ділянок, з врахуванням повідомленої інформації ОСОБА_1 було подано 28.01.2020 позов до ФГ «ФЛЕШ» про визнання договорів оренди землі недійсними, скасування їх державної реєстрації та повернення об`єкта оренди (справа 740/405/20), доказів отримання орендної плати за 2020-2022 роки відповідачем до суду не надано.

З врахуванням наведеного, твердження апелянта щодо суперечливої поведінки позивача, який передав земельні ділянки в оренду відповідачеві, отримував орендну плату та підписував документи, що стосуються виконання договорів оренди землі, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки, довідавшись, що 20.01.2015 відповідач уклав договори оренди землі щодо належних позивачу земельних ділянок від його імені, позивач звернувся до суду за захистом свого права власності, що не суперечить принципу добросовісності, як стандарту поведінки сторін договору, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідач тривалий час приховував від позивача зміну умов оренди землі, яка не була належним чином погоджена з позивачем, як власником та орендодавцем земельних ділянок, що свідчить про порушення прав останнього.

Отже, фактів зловживання позивачем своїми правами по справі не встановлено і суду не доведено.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, правильно встановив, що позивач спірні договори оренди землі не підписував, тобто ці договори є неукладеним, та дійшов обґрунтованого висновку, що у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Водночас, реєстрація права, яке закріплене у неукладених договорах оренди, порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю земельної ділянки площею 2, 5584 га, кадастровий номер :04:001:0566 та земельної ділянки площею 1,5040 га, кадастровий номер :04:001:0604, склад угідь рілля, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території села Вікторівка Вікторівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фермеського господарства «ФЛЕШ» залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 06.11.2023.

Головуючий Судді: