Постанова

Іменем України

25 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 344/11084/21

провадження № 61-5579св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савчука Василя Романовича на постанову Івано-Франківського апеляційного суду

від 06 березня 2023 рокуу складі колегії суддів: Томин О. О., Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який згідно заповіту від 11 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу

Павлінським В. Д., на випадок своєї смерті з належної йому земельної ділянки площею 0,0646 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території м. Івано-Франківська Івано-Франківської області, що належала йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІФ №15/2-001358 від 23 червня 1994 року, виданого Івано-Франківською міською радою, 1/4 частку заповів позивачці, а решту свого майна, де б воно не знаходилося, і з чого б воно не складалося, а також все те, крім вищевказаного, що буде належати йому на день його смерті і на що за законом буде мати право, - своїй сестрі ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 червня

2015 року, яке набрало законної сили 10 листопада 2015 року, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 і 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0646 га за даною адресою в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2017 року по справі №344/4380/17 визнано за ОСОБА_6 в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та 3/8 частини земельної ділянки площею 0,0646 га за даною адресою після смерті ОСОБА_5 .

Згідно з відповідю приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу №77/02-14 від 19 лютого 2019 року, наданою

ОСОБА_1 , спадкова справа після смерті ОСОБА_5 заведена за №34/2014. Згідно поданих заяв спадкоємцями за заповітом до майна

ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: ОСОБА_1 та

ОСОБА_6 .

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2018 року по справі №344/9506/18 задоволено позов ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні. Вирішено припинити право власності ОСОБА_1 на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 та за ОСОБА_6 право власності по 1/16 частині вказаної земельної ділянки.

07 березня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 як продавцями та ОСОБА_8 як покупцем укладено два договори купівлі-продажу, відповідно до яких продавці передали, а покупець прийняв у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за тією ж адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :08:007:0395, площа - 0,0635 га.

15 березня 2019 року ОСОБА_8 відчужив вказане майно на користь ОСОБА_2 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 березня 2019 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2018 року по справі №344/9506/18 скасовано.

З огляду на вказане, ОСОБА_1 вважала, що після скасування заочного рішення від 18 грудня 2018 року вона є власником 1/8 частини земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395, а у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не було правових підстав для оформлення права власності на 1/8 частину вказаної земельної ділянки та відчуження її на корсить ОСОБА_2 .

Вказувала, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з права власності позивача поза її волею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного особою, яка не мала права її відчужувати, вона має право на витребування вказаної земельної ділянки (земельних ділянок) у добросовісного набувача, а саме у ОСОБА_2 .

Просила витребувати з володіння ОСОБА_2 на її користь належну їй на праві спадкування 1/8 частку земельної ділянки, яка входить до складу земельних ділянок площею 0,0318 га, кадастровий номер :08:007:0487, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :08:007:0488, що знаходяться по АДРЕСА_1 (до поділу площа 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395).

Ухвалами Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2021 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2022 року у складі судді Шамотайла О. В. позов задоволено.

Витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належну їй на праві спадкування 1/8 частки земельної ділянки, яка входить до складу земельних ділянок площею 0,0318 га, кадастровий номер :08:007:0487, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :08:007:0488, що знаходяться по АДРЕСА_1 (до поділу площа 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки судовий акт про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 та визнання права власності по 1/16 частині вказаної земельної ділянки за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 скасовано й з моменту його ухвалення він не породжує жодних правових наслідків, то законним власником цієї частини земельної ділянки є ОСОБА_1 . При цьому суд вважав, що не може бути перешкодою для захисту прав позивача те, що станом на момент розгляду справи в суді такого об`єкта прав як земельна ділянка площею 0,0646 га кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 не існує, а сформовано дві окремі земельні ділянки площею 0,0318 га кадастровий номер :08:007:0487 і площею 0,0317 га кадастровий номер :08:007:0488. Виходячи з принципу розумності та справедливості вважав за можливе витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належну їй на праві спадкування 1/8 частки земельної ділянки, яка входить до складу земельних ділянок площею 0,0318 га, кадастровий номер :08:007:0487, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :08:007:0488.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що витребувати можна індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності, проте 1/8 частка земельної ділянки не виділялась позивачу в натурі, право власності на таку не реєструвалось.

Апеляційний суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 387, 388 ЦК України, а скасування державної реєстрації права власності відповідача, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, є ефективним способом захисту права позивача.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката

Савчука В. Р. на постанову Івано-Франківського апеляційного суду

від 06 березня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 29 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Савчук В. Р., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 332/3796/19, провадження № 61-10896св21, від 03 серпня 2021 року у справі № 295/6177/19-ц, провадження № 61-5270св21, від 30 листопада

2022 року у справі № 522/14900/19, провадження № 61-10361св22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном.

Позивачка, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, стала власником 1/8 частини спірної земельної ділянки, тому має право володіти та користуватися цим майном, проте воно вибуло з її власності поза її волею, а тому вона має право витребувати 1/8 частини спірної земельної ділянки у добросовісного набувача, а саме у ОСОБА_2 .

Вважає, що апеляційний суд не звернув уваги, що в даному випадку подання позову про витребування майна з чужого незаконного володіння є належним способом захисту її порушених прав.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - адвоката Легіна В. Б. на касаційну скаргу, в якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи позивачки висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , про що складено відповідний актовий запис №808, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1

від 24 травня 2014 року.

Згідно копії Заповіту від 11 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу

Павлінським В. Д., ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: з належної йому земельної ділянки площею 0,0646 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території м. Івано-Франківська Івано-Франківської області, що належить йому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІФ №15/2-001358, виданого

23 червня 1994 року Івано-Франківською міською радою, 1/4 частку вищевказаної земельної ділянки заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а все решта його майно, крім вищевказаного, де б воно не знаходилося, і з чого б воно не складалося, а також все те, крім вищевказаного, що буде належати йому на день його смерті і на що за законом буде мати право, - своїй сестрі ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ 15/2-001358 від 23 червня 1994 року, ОСОБА_5 належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0646 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території м. Івано-Франківська Івано-Франківської області.

Пізніше площу вказаної земельної ділянки було уточнено - 0,0635 га та присвоєно кадастровий номер :08:007:0395, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку

від 24 травня 2014 року.

За змістом наданої приватним нотаріусом Павлінським В. Д. 19 лютого

2019 року Довідки №77/02-14, спадкова справа після смерті ОСОБА_5 заведена за №34/2014. Згідно поданих заяв по спадковій справі спадкоємцями за заповітом до майна ОСОБА_5 , померлого

ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2017 року по справі №344/4380/17 визнано за ОСОБА_6 в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 домоволодіння АДРЕСА_1 та 3/8 частини земельної ділянки площею 0,0646 га по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вказаному рішенні судом встановлено, що іншу 1/8 частину вищезазначеної земельної ділянки успадковує ОСОБА_1 . Також встановлено, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду

від 17 червня 2015 року, яке набрало законної сили, визнано за

ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вищевказаного домоволодіння та 1/2 частину вищевказаної земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 .

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2018 року по справі №344/9506/18 задоволено позов ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні. Вирішено припинити право власності ОСОБА_1 на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 та за ОСОБА_6 право власності по 1/16 частині земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаних рішень суду ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстрували право спільної часткової власності на дану земельну ділянку кадастровий номер :08:007:0395 по

АДРЕСА_1 . Площа земельної ділянки - 0,0635 га.

07 березня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 як продавцями та ОСОБА_8 як покупцем укладено два договори купівлі-продажу, відповідно до яких продавці передали, а покупець прийняв у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за тією ж адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :08:007:0395, площа - 0,0635 га.

Того ж дня за ОСОБА_8 зареєстровано право приватної власності на дану земельну ділянку.

15 березня 2019 року між ОСОБА_8 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем укладено два договори купівлі-продажу, відповідно до яких продавець передав у власність, а покупець прийняв від продавця житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за тією ж адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :08:007:0395, площа - 0,0635 га.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №265501156 від 12 липня 2021 року, №255729083 від 07 травня 2021 року, №255730186 від 07 травня 2021 року, №255515572 від 06 травня 2021 року,

15 березня 2019 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на дану земельну ділянку площею 0,0635 га, кадастровий номер :08:007:0395, а 18 квітня 2020 року здійснено її поділ на земельну ділянку площею 0,0317 га, кадастровий номер :08:007:0488 та площею 0,0318 га, кадастровий номер :08:007:0487 та зареєстровано відповідні зміни.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 березня 2019 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2018 року по справі №344/9506/18 скасовано.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 09 січня 2021 року.

Згідно з копією повідомлення Першої івано-Франківської державної нотаріальної контори №2673/01-16 від 29 жовтня 2021 року, копії Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 18 грудня 1965 року спадкоємцем майна ОСОБА_6 є її син ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_8 , про що свідчить копія перекладу з турецької Свідоцтва про смерть №331 від 02 червня 2022 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачу на праві спадкування за заповітом належала 1/8 частина земельної ділянки площею 0,0646 га кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 , яка поза її волею та бажанням вибула з її користування, а рішення суду, яким за позивачем припинено право власності на цю земельну ділянку - скасовано.

За змістом наданої приватним нотаріусом Павлінським В. Д. 19 лютого

2019 року Довідки №77/02-14, спадкова справа після смерті ОСОБА_5 заведена за №34/2014. Згідно поданих заяв по спадковій справі спадкоємцями за заповітом до майна ОСОБА_5 , померлого

ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2018 року по справі №344/9506/18 задоволено позов ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні. Вирішено припинити право власності ОСОБА_1 на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 та за ОСОБА_6 право власності по 1/16 частині земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 .

Оскільки в подальшому судовий акт про припинення права власності

ОСОБА_1 на 1/8 частину земельної ділянки та визнання права власності по 1/16 частині вказаної земельної ділянки за ОСОБА_3 та

ОСОБА_6 скасовано й з моменту його ухвалення він не породжує жодних правових наслідків, судами встановлено, що законним власником цієї земельної ділянки є і залишається ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі

№ 48/340 (провадження № 12-14звг19)).

Належна позивачці 1/8 частки нерухомого майна, а саме земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові

від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження

№ 12-35гс21).

Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у витребуванні з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 1/8 частки спірного майна лише з тих підстав, що витребувати можна індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності, проте 1/8 частка земельної ділянки не виділялась позивачу в натурі, право власності на таку не реєструвалось. Апеляційний суд вважав, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 387, 388 ЦК України, а скасування державної реєстрації права власності відповідача, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, є ефективним способом захисту права позивача

Разом з тим, за вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження

№ 14-181цс18; пункт 90)).

Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження

№ 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)).

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння».

Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Оскільки у справі, що переглядається, заявлено позов про витребування 1/8 частки земельної ділянки, наслідком задоволення позову буде внесення записів про державну реєстрацію за позивачкою права власності на 1/8 спірної земельної ділянки.

Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду України

від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15, у якій витребувано від відповідача на користь позивачів 54/100 частки квартири без з`ясування, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним в натурі.

Виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності, передбачено у статті 364, а поділ майна, що є у спільній частковій власності, урегульовано у статті 367 ЦК України. Вказане уможливлюється після витребування 1/8 спірного нерухомого майна на користь позивачки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22).

При цьому, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах

від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі

№ 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня

2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі.

За таких обставин, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня

2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зазначено, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України помилковими є висновки суду першої інстанції щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Апеляційний суд вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

Отже, Верховний Суд дійшов переконання, що суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанцій, скасовуючи законне рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на те, що судом з`ясовано фактичні обставини справи, надано оцінку зібраним доказам, правильно заставано норми матеріального права та ухвалено рішення у відповідності до вимог статті 263 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, сплачений ОСОБА_1 за подання касаційної скарги судовий збір у розмірі 2248,50 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 на її користь.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савчука Василя Романовича задовольнити.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2023 року скасувати, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2022 рокузалишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 248,50 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович