Дата документу 10.05.2023 Справа № 325/1598/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №325/1598/21 Головуючий у 1 інстанції Діденко Є.В.
Провадження № 22-ц/807/202/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «А-Банк» на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 21 лютого 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «А-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У листопаді 2021 року АТ «АКЦЕНТ-БАНК» звернувся до суду з позовом АТ «АКЦЕНТ-БАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

Позов обґрунтований тим, що 09 березня 2019 року відповідачка ОСОБА_1 приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг в Акціонерному товаристві «АКЦЕНТ-БАНК» (А-Банк) з метою укладання кредитного договору № б/н та отримання кредитної картки.

На підставі вказаної Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ «АКЦЕНТ-БАНК» відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 13 листопада 2021 року ОСОБА_1 має заборгованість у сумі 15219 (п`ятнадцять тисяч двісті дев`ятнадцять) гривень 99 копійок, із них: 9209,53 грн. заборгованість за кредитом; 6010,46 грн. заборгованість за відсотками. У зв`язку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в загальній сумі 15219,99 грн., а також покласти на відповідача судові витрати, а саме суму судового збору 2270,00 грн.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 21 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «А-БАНК» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 09.03.2019 року в розмірі 9209,53 грн.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «А-БАНК» суму судового збору в розмірі 1384,70 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду АТ «А-Банк» 07.04.2022 року подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог. Задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст.369 цього Кодексу.

Згідно із ст.7 п.13 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч.1 п.1 ЦПК України вбачається, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких відповідно до пп. 1, 2 ч. 6 статті 19 ЦПК України належать справи з ціною позову, що не перевищує 100 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, справи незначної складності.

Враховуючи наведене, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що09.03.2019 року ОСОБА_1 на бланку підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, відповідно до якої погодилась, що заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг та тарифами складають між нею і банком договір про надання банківських послуг. У заяві вказано, що ОСОБА_1 ознайомилась із договором про надання банківських послуг та екземпляр договору згодна отримати шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту www.a-bank.com.ua.

Також банком надано Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», у якій зазначені два кредитні продукти: Картка «Універсальна» та картка «Універсальна Gold», з різними процентними ставками та умовами. У розділі «підпис споживача» підпис ОСОБА_1 відсутній, вказано, що підпис клієнта підтверджено ОТП 37 з номера телефону …, що ознайомлений з дійсними Умовами і правилами надання банківських послуг.

Відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов і правил надання банківських послуг, банк надає клієнту кредитну картку у розмірі та умовах, встановлених Договором, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, встановлені Договором.

На наданих суду примірнику Умов і правил надання банківських послуг, відсутні відомості про ознайомлення відповідачки з їх змістом.

Згідно з Витягом з Тарифів АТ «АКЦЕНТ-БАНК», обов`язковий щомісячний платіж становить 5 % від суми заборгованості, та не менше 100 грн., та має сплачуватись до 25-го числа наступного місяця. Базова відсоткова ставка складає 3,9 % на місяць на залишок заборгованості, у разі прострочення діє подвійна процентна ставка 7,8 %. Відомості про підписання відповідачкою вказаних Тарифів банку - відсутні.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості, у відповідача виникла прострочена заборгованість за кредитом, у зв`язку з чим банком нарахована позичальнику сума заборгованості станом на 13.11.2021 року у розмірі 15219 (п`ятнадцять тисяч двісті вісімнадцять) гривень 99 копійок, із них: 9209,53 грн. заборгованість за кредитом; 6010,46 грн. заборгованість за відсотками.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ «Акцент-Банк» не повернуті, а також на те, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, з урахуванням чого позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам, суд першої інстанції визнав необґрунтованими ці вимоги позивача. Суд першої інстанції дійшов висновку, що процентна ставка при укладенні договору між ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк» не були передбачені умовами договору.

Такий правовий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, за змістом якої відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

Вказаний висновок підтримано у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 127/23025/16-ц.

Колегія суддів зауважує, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17).

Колегія суддів повною мірою погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками у розмірі 6010,46 грн.

Позивач, обґрунтовуючи права вимоги у цій частині, у тому числі, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в АТ «Акцент-Банк», які розміщені на офіційному сайті, як невід`ємну частини спірного договору.

Витягом визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву.

Колегія суддів погоджується з таким висновком та вважає, що банком не доведено, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Роздруківка витягу із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено також у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Крім того, колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки статтею 1055 ЦК України визначена обов`язкова письмова форма кредитного договору, що потребує його підписання сторонами.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно зауважив, що Паспорт споживчого кредитування, на який, серед іншого, також посилається позивач, містить посилання на те, що інформація, зазначена у ньому, зберігає чинність та є актуальною лише до 01 січня 2020 року (а.с. 63), в той час, як позивач просить стягнути заборгованість станом на 13.11.2021 року. Із наведеного слідує, що період дії умов Паспорту споживчого кредитування є значно меншим, ніж той, за який банк просить стягнути заборгованість.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися, як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції є цілком обґрунтованими та законними.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що суд першої інстанції, правильно встановивши обставини спору, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ «АКЦЕНТ БАНК» щодо заборгованості за тілом кредиту та обґрунтовано визнав позовні вимоги в частині стягнення відсотків і штрафу недоведеними належними та допустимими доказами, а тому такими, що задоволенню не підлягають.

Доводи апелянта про підписання відповідачем Паспорту споживчого кредиту та погодження процентної ставки спростовуються судовою колегією, враховуючи, що строк дії його умов сплинув у січні 2019 року, а отже нараховані банком відсотки за користування кредитом після спливу зазначеного строку не погоджені між сторонами, внаслідок чого є безпідставними.

Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02 грудня 2020 року у справі №284/157/20, відхиляються судовою колегією, оскільки пов`язані з обставинами, які суттєво є відмінними від обставин даного спору.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються із матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «А-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 21 лютого 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 травня 2023 року.

Головуючий

Судді: