ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3562/22 Номер провадження 22-ц/814/4726/23Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі: Буйновій О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ майна, визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ майна, визнання права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 14.11.2015 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 та протягом десяти років до укладення шлюбу, а саме - з серпня 2005 року знаходилася з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім`єю в смт. Покотилівка Харківської області.

ОСОБА_1 зазначала, що 03.03.2010 сторонами було придбана квартира АДРЕСА_1 , в якій позивач зареєструвала своє місце проживання та фактично проживає. Вважає, що квартира АДРЕСА_1 є спільною власністю.

В поданій до суду позовній заяві просила встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з серпня 2005 року до 13.11.2015 включно. Просила також визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін по справі та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ майна, визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, в якій просила зазначене вище рішення скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки воно ухвалено судом за неповного з`ясування всіх обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, в зв`язку з тим, що в судовому засіданні не були допитані свідки, про допит яких позивачем було заявлено клопотання. Скаржник стверджує, що таким чином суд першої інстанції позбавив її можливості подання одного із засобів доказування обставин, ан які позивач посилався та які мають значення для вирішення справи на його користь.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі. На момент розгляду справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції буля присутня позивач, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явилися, що не перешкоджає перегляду даної справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно частиною першою статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 14.11.2015 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15.11.2022 в справі № 552/3109/22, яке вступило в законну силу.

Квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2010 на праві власності належить відповідачу ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із серпня 2005 року по листопад 2015 року.

На підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 посилалася виключно на пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також на придбання нею речей домашнього вжитку з наданням товарних чеків, квитанцій та гарантійних свідоцтв.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що аналіз наданих нею доказів не надає суду підстав вважати, що відповідні речі та предмети були придбані саме сторонами по справі та в інтересах сім`ї. Вони не свідчать про те, що сторони в період з серпня 2005 року по листопад 2015 року, чи станом на час придбання речей, проживали однією сім`єю. Аналіз наданих до суду пояснень ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , свідчить про те, що всі вони були надиктовані, містять тотожний зміст, тому судом оцінюються критично. Суд першої інстанції вказав, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 12.12.2019 року у справі №490/4949/17 вказав, що сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках, який не заперечував й сам відповідач, не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не надала суду належних та достатніх доказів на підтвердження факту проживання її із ОСОБА_2 однією сім`єю. Суд першої інстанції вірно вказав, що саме посилання позивача на показання свідків, як доказу проживання однією сім`єю, не є достатнім. Разом із тим, вбачається, що надані до суду позивачем товарні чеки, квитанції та гарантійні свідоцтва і талони (а.с. 23-26) жодним чином не підтверджують факт спільного проживання сторін по справі однією сім`єю. Всі вони, окрім чеку на придбання пилососа, та гарантійних зобов`язань на телевізор і холодильник, датовані після 2010 року. Тільки товарний чек на придбання пральної машини містить прізвище, ім`я та по батькові покупця.

Відтак, аналіз зазначених матеріалів жодним чином не надає суду підстав вважати, що відповідні речі та предмети були придбані саме сторонами по справі та в інтересах сім`ї. Вони не свідчать про те, що сторони в період з серпня 2005 року по листопад 2015 року, чи станом на час придбання речей, проживали однією сім`єю.

Доводи апелянта щодо того, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки воно ухвалено судом за неповного з`ясування всіх обставин справи, в зв`язку з тим, що в судовому засіданні не були допитані свідки, про допит яких позивачем було заявлено клопотання разом із позовною заявою, суд відхиляє, зважаючи на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що разом із позовною заявою ОСОБА_1 подано письмові пояснення свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які за змістом є схожими, в зв`язку з цим відсутня необхідність, щоб зазначені особи повторили своєї свідчення на користь позивача в судовому засіданні особисто. Крім того, судом першої інстанці вказаним свідченням надана оцінка.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 07 листопада 2023 року.

Головуючий суддя : ______________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _________________ С.А. Гальонкін __________________Ю.О. Кузнєцова