КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/2048/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10904/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Волошина В.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про стягнення пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат, моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних у розмірі 10 002,73 грн.; інфляційні втрати у розмірі 45 651,65 грн.; пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 76 927,00 грн. за період з 23 липня 2019 року по 21 листопада 2022 року; моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та судові витрати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 05 квітня 2019 року о 15 год. 20 хв. водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Honda», р.н. НОМЕР_1 , по вул. Сидора Ковпака, біля буд. № 7 в м. Харкові, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «Hyundai Accent 1.4», р.н. НОМЕР_2 , який на праві власності належить позивачці, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальну шкоду.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 03 травня 2019 року водія ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

З метою відшкодування збитків за пошкоджений в ДТП автомобіль позивачка звернулась до відповідача, у якого була застрахована цивільна відповідальність водія ОСОБА_2 на момент ДТП (поліс №АМ/8466492 від 11 лютого 2019 року).

Листом від 17 липня 2019 року відповідач повідомив позивачку про відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування. Не погодившись з відмовою у виплаті 30 страхового відшкодування ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПрАТ «СК «Еталон», третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої в результаті ДТП.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року у цивільній справі № 953/19110/19, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 було задоволено і стягнуто з ПрАТ «СК «Еталон» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП в сумі 100 000,00 грн., при цьому вказаним рішенням суду на користь позивачки було стягнуто лише суму страхового відшкодування, тобто суми матеріального збитку, тоді як позивачка має право на стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, оскільки з рішенням суду першої інстанції, та постановою апеляційної інстанції, було встановлено, що дії страхової компанії щодо відмови їй у виплаті страхового відшкодування є незаконними. Позивач вважає, що страховик (відповідач) зобов`язаний був здійснити страхове відшкодування у передбачені законом строки, проте цього не зробив, що призвело до прострочення виконання зобов`язання. Також, на думку позивача, вона має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй, внаслідок незаконної відмови у виплаті страховою компанією і затягуванні у виплаті суми страхового відшкодування більш як на три роки, що призвело до тривалих душевних хвилювань, вимагало додаткових зусиль та часу (а.с. 1-7).

У квітні 2023 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності, в якій відповідач просив застосувати строк позовної давності і в задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначав, що розрахунки позивачки щодо пені, 3 % річних та інфляційних втрат з 23 липня 2019 року по 21 листопада 2022 року є протизаконними. Зазначив, що до вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат застосовується загальний строк позовної давності у три роки. Позовна давність у один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Вказав, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заперечував щодо стягнення моральної шкоди зазначивши, що в даному випадку виникає правова колізія і необхідно застосовувати норми спеціального закону - Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно ст. 26 якого, страховиком відшкодовується потерпілому-фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Наголосив, що страхове відшкодування моральної шкоди в даному випадку є похідним від виплати страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю. Тому розрахунок відшкодування страхової виплати моральної шкоди повинен проводитись від реально стягнутого відшкодування, а не від встановленого ліміту. Звертав увагу суду, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження витрат на лікування. Зазначив, що вимога щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. незаконна та безпідставна (а.с. 37-38, 50-51).

У квітні 2023 року позивач подала відповідь на відзив, в якій заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, і заперечувала проти доводів, наведених у відзиві на позов. Заперечувала проти заяви відповідача про застосування строку позовної давності, зазначивши що відповідні строки були продовжені законом на час введення карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також на час введення воєнного стану, оскільки з 12 березня 2020 року і станом на сьогодні на всій території України діє карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), з 02 квітня 2020 року набрав чинності п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким усі строки загальної і спеціальної позовної давності продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. У зв`язку з цим посилання відповідача на те, що на момент звернення із позовом строки позовної давності сплили - не ґрунтуються на вимогах закону. Додатково зазначила, що з 17 березня 2022 року набрав чинності п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Крім того вказала, що перебіг позовної давності було перервано на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України в момент звернення до суду про стягнення основного зобов`язання (30 вересня 2019 року), а також 24 листопада 2022 року на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України - в момент здійснення виконання ПрАТ «СК «Еталон» основного зобов`язання зі сплати страхового відшкодування. Не погодилася з аргументами відповідача щодо вимог моральної шкоди зазначивши, що жодної правової колізії в даному випадку не виникає, оскільки позивач не просила стягнути зі страхової компанії моральну шкоду, яка їй була завдана під час ДТП внаслідок протиправних дій винного водія (страхувальника), а в даному випадку предметом позову є стягнення моральної шкоди завданої саме незаконними, протиправними діями самої страхової компанії, які виражались у безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування і небажанні відповідача здійснювати страхове відшкодування, що призвело до тривалого і важкого процесу захисту позивачкою своїх прав у суді першої та апеляційної інстанцій, і як наслідок призвело до моральних страждань. При цьому, сторона позивача посилалася на висновок по аналогічним обставинам справи, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (а.с. 55-59).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» про стягнення пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат, моральної шкоди - задоволено. Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 три відсотка річних у розмірі 10 002 грн. 73 коп.; інфляційні втрати у розмірі 45 651 грн. 65 коп.; пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 76 927 грн. за період з 23 липня 2019 року по 21 листопада 2022 року; у відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн.; судовий збір у розмірі 1 425 грн. 82 коп.(а.с. 68-75).

Не погодившись з рішенням районного суду, 26 травня 2023 року представник ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» - Панченко Ю.Ю. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 77-78).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що розрахунки позивачки щодо пені, 3 % річних та інфляційних втрат з 23 липня 2019 року по 21 листопада 2022 року є протизаконними. Вказувала, що відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зазначала, що страхове відшкодування моральної шкоди в даному випадку є похідним від виплати страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю, тому розрахунок моральної шкоди повинен проводитись від реально стягнутого розміру відшкодування відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Отже, вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. незаконна та безпідставна. Суд першої інстанції не врахував та не застосував до правовідносин ст. 257, 258, 267 ЦК України та ст. 23, 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Лісін В.М. просив залишити рішення суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення (а.с. 119-121).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 квітня 2019р. о 15 год. 20 хв. трапилась ДТП, по вул. Сидора Ковпака, біля буд. № 7 в м. Харкові, за участю: автомобіля «Honda», р.н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля «Hyundai Accent 1.4», р.н. НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_1 .

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 03 травня 2019 року по справі № 640/7826/19 ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності (а.с. 13).

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Внаслідок ДТП було пошкоджено автомобіль «Hyundai Accent 1.4», р.н. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, що встановлено в рішенні Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року по справі № 953/19110/19 (а.с. 17-20).

На момент ДТП цивільна відповідальність водія автомобіля «Honda», р.н. НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» за договором цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс №АМ/8466492 від 11 лютого 2019 року (а.с. 14).

19 квітня 2019 року з метою відшкодування збитків позивач звернулась до ПрАТ «СК «Еталон» з заявою про страхове відшкодування, яка відповідачем отримана 23 квітня 2019 року (а.с. 28).

Однак листом від 17 липня 2019 року відповідач повідомив позивачку про прийняття рішення про відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування (а.с. 15-16).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року у цивільній справі № 953/19110/19, позов ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Еталон» про стягнення страхового відшкодування - задоволено, стягнуто з ПрАТ «СК «Еталон» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП в сумі 100 000,00 грн. (а.с. 17-20).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року залишено без змін (а.с. 21-24). Об`єктивних доказів перегляду вказаних судових рішень в касаційному порядку до суду не надано і судом не встановлено.

24 листопада 2022 року відповідач ПрАТ «СК «Еталон» сплатив ОСОБА_1 суму страхового відшкодування наступними платежами: 25 000,0 грн. - 21 листопада 2022 року; 25 000,00 грн. - 22 листопада 2022 року; 25 000,0 грн. - 23 листопада 2022 року і 25 000,00 грн. - 24 листопада 2022 року (а.с. 25).

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того, що відповідач допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, тому позивач має право на відшкодування суми 3 % річних, інфляційних втрат та пені, а також моральної шкоди. Суд виходив з того, що строк позовної давності на звернення з такими вимогами позивачем не пропущено.

Колегія суддів погодилась з зазначеними висновками суду виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 36.5 ст. 36 Закону № 1961-IV передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом викладених норм правовідношення, в якому страховик, у разі настання страхового випадку, зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, на суму якого у разі прострочення його виконання страховиком нараховуються суми, передбачені законом і договором страхування (зокрема, пеня, 3 % річних, інфляційні втрати).

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Така правова позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 06 червня 2012 року у справі № 303/2147/14-ц (провадження № 6-49цс12), а також Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 910/17993/15, від 28 лютого 2018 року у справі № 149/344/15-ц, від 06 червня 2019 року у справі № 758/8819/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 760/2905/16-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 280/2625/13-к, від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

З огляду на викладене, існує стала судова практика Верховного Суду, що в разі прострочення боржником (страховою компанією) виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором страхування, зокрема виплати суми страхового відшкодування, страхова компанія зобов`язана на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо нарахування пені за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, колегія суддів враховує, що наслідки прострочення страховиком відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну, визначені нормами статті 36 Закону, згідно з пунктом 36.5 якої за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Отже, право постраждалої особи (іншої особи, яка набула таке право) щодо відшкодування не лише шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а й відповідальності за несвоєчасне виконання страховиком (у визначених законом випадках - МТСБУ) такого обов`язку (регламентної виплати), передбачене нормами чинного законодавства та підтверджується сталою судовою практикою.

Судом встановлено і сторони не заперечували того, що страховик - ПрАТ «СК «Еталон» допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування потерпілій ОСОБА_1 , яка звернулася з заявою про виплату страхового відшкодування 19 квітня 2019 року (заяву отримано страховиком 23 квітня 2019 року), а повну виплату страхового відшкодування було здійснено 24 листопада 2022 року (а.с. 28, 25).

Звертаючись до суду із позовом позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних у розмірі 10 002,73 грн.; інфляційні втрати у розмірі 45 651,65 грн.; пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 76 927,00 грн. за період з 23 липня 2019 року по 21 листопада 2022 року виходячи з суми заборгованості 100 000,00 грн., яку було стягнуто з відповідача рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року.

Пунктом 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його.

Таким чином, позивачем правильно визначено строк прострочення виплати страхового відшкодування відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки кінцевий строк виплати припадав на 22 липня 2019 року, а з наступного дня - 23 липня 2019 року розпочалося прострочення виконання зобов`язання і до дня виплати страхового відшкодування - 21 листопада 2022 року.

Колегія суддів перевірила та погодилась з розрахунком позивача 3 % річних, інфляційних втрат та пені за вказаний період.

Відповідачем розрахунок позивача не спростований, а власного розрахунку подано не було.

Враховуючи вказане, апеляційний суд погодився з висновком суду про стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 три відсотка річних у розмірі 10 002 грн. 73 коп.; інфляційних втрат у розмірі 45 651 грн. 65 коп.; пені за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 76 927 грн. за період з 23 липня 2019 року по 21 листопада 2022 року.

Крім того, позивач просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Таким чином, ч. 1 ст. 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди позивач мотивувала тим, що внаслідок незаконної відмови у виплаті страхового відшкодування і затягуванні у виплаті суми страхового відшкодування більш як на три роки, вона зазначала тривалих душевних хвилювань, що вимагало додаткових зусиль та часу для захисту свого права.

Враховуючи вказане, колегія суддів погодилась з районним судом щодо наявності підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. виходячи з того, що позивачеві було завдано моральні страждання, пов`язані із незаконними діями відповідача, які виразилась у його безпідставній відмові у здійсненні виплати страхового відшкодування.

Апелянт посилався на те, що суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди та застосувати до даних правовідносин ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якою, зокрема, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Апеляційний суд відхилив такі доводи апеляційної скарги, оскільки позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, не посилалася як на підставу своїх вимог на ушкодження здоров`я під час ДТП, як і не зазначала про завдання моральної шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу. Позивач зазначала, що моральна шкода спричинена невиплатою страхового відшкодування.

Наведене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).

У суді першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, тому просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за грошовим зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання зобов`язання.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як зазначалось вище, правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

Апеляційний суд погодився з висновком суду, що позивачем не пропущено строк позовної давності виходячи з наступного.

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500. В подальшому, дію карантину, встановленого цією постановою, було продовжено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 було відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, а тому позивачем не пропущений річний строк позовної давності за вимогами про стягнення пені та трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки на час подання позовної заяви 27 грудня 2022 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом.

Отже, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, тому в задоволенні скарги слід відмовити на підставі ст. 375 ЦПК України.

Судом першої інстанції відповідно до ст. 141 ЦПК України правильно розподілено судові витрати виходячи з того, що позов задоволено повністю, і доводів щодо необґрунтованості такого розподілу апеляційна скарга не містить.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок позивача не підлягають.

З огляду на положення ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова