П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2023 року м. Київ

Справа №760/17774/20

Провадження № 22-ц/824/413/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 01 листопада 2023 року

Повний текст постанови складено 03 листопада 2023 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Мандрики О.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куба Юлія Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Наталія Володимирівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куба Юлія Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Наталія Володимирівна, про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куба Ю. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Н. В., про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів.

В обґрунтування позовних вимог посмилався на те, що 07 листопада 2012 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 укладено договір позики, відповідно до якого він передав цим особам у рівних частках кожному грошові кошти в сумі 250 000 доларів США, а останні зобов`язалися їх повернути до 07 листопада 2014 року.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року та постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, позов ОСОБА_1 до

ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2 010 658,75 грн, а також з ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на користь

ОСОБА_1 стягнено кошти в розмірі по 2 642 327,00 грн з кожного.

01 липня 2019 року постановою приватного виконавця Коновалова О. С. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва

від 27 листопада 2018 року.

ОСОБА_3 кошти не повертає та, усвідомлюючи, що належне йому майно можуть реалізувати на прилюдних торгах в рамках погашення заборгованості за договором позики, починаючи з 2014 року відчужив належне йому майно.

Зокрема, ОСОБА_3 продав своєму сину ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,08 га, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 07 листопада 2017 року № 158.

Потім ОСОБА_2 продав земельну ділянку, площею 0,08 га, за адресою:

АДРЕСА_1 ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2018 року № 1399.

Зазначені договори були укладені після закінчення строку повернення коштів за договором позики та на час розгляду Оболонським районним судом міста Києва позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики, поданого до суду 18 травня 2017 року.

ОСОБА_1 просив:

- визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу

від 07 листопада 2017 року № 158, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу

від 18 липня 2018 року № 1399, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Ухвалою Солом?янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куба Ю. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Н. В., про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів.

Ухвалою Солом?янського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року заборонено відчуження земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Солом?янського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу

Забавську Н. В. надати Солом`янському районному суду міста Києва належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу від 18 липня 2018 року № 1399, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н. В.

Ухвалою Солом?янськоо районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кубу Ю. В. надати Солом`янському районному суду міста Києва належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу

від 07 листопада 2017 року № 158, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Кубою Ю. В.

ОСОБА_4 у додаткових поясненнях просила відмовити в задоволенні позову, мотивуючи це тим, що позивач не довів наявності підстав для визнання правочинів фіктивними. Оспорювані договори були оплатними, укладені до прийняття рішення судом першої інстанції. Зазначені договори не суперечать вимогам закону, оскільки були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, а отже вони не містять порушень частин першої, п?ятої статті 203 ЦК України. На момент укладення договорів майно не перебувало під забороною та/або застереженням на його вільне відчуження. Щодо ОСОБА_3 не існувало жодних підтверджених судом боргових зобов`язань та/або виконавчих проваджень. Позивач звернувся до боржника з вимогою щодо повернення боргу лише у 2018 році, а рішення судом було ухвалено 27 листопада 2018 року, яке набрало законної сили у 2019 році.

ОСОБА_2 у письмових поясненнях просив відмовити в задоволенні позову, мотивуючи це тим, що на момент укладення ОСОБА_3 договору позики з ОСОБА_1 07 листопада 2012 року, ОСОБА_3 вже володів земельною ділянкою майже 5 років. Договір купівлі-продажу між ним та ОСОБА_3 був укладений

07 листопада 2017 року, а позивач звернувся до ОСОБА_3 з вимогою щодо повернення боргу лише у 2018 року та рішення судом було ухвалено 27 листопада

2018 року, яке набрало законної сили у 2019 році. ОСОБА_3 сплатив борг за договором позики на користь ОСОБА_1 у сумі 1 997 859,07 грн, в той час як сума позики за договором складала 1 998 250,00 грн. Таким чином договір купівлі-продажу від 07 листопада 2017 року не суперечив вимогам закону та на момент його укладення не існувало жодних підстав для того, щоб продавець не міг вільно розпоряджатися власним майном. Уклавши договір купівлі-продажу від 18 липня 2018 року № 1399 ОСОБА_4 стала законним набувачем. У позивача відсутні будь-які правові підстави визнавати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки він не є та ніколи не був власником спірної земельної ділянки. Крім того, на момент укладення спірних договорів йому нічого не було відомо про будь-яку позику або заборгованість ОСОБА_3 . Також, ОСОБА_4 на спірній земельній ділянці вже побудовано будинок, що свідчить про настання реальних наслідків за договором від 18 липня 2018 року № 1399.

Рішенням Солом?янського районного суду міста Києва від 05вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куба Ю. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Н. В., про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07 листопада 2017 року № 158, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за яким відчужено земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,08 га, кадастровий номер :72:501:0156, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кубою Ю. В.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 липня 2018 року № 1399, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , за яким відчужено земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,08 га, за кадастровий номер :72:501:0156, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н. В.

Визнано право власності на земельну ділянку площею 0,08 га, кадастровий номер :72:501:0156, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 711,87 грн судового збору.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 711,87 грн судового збору.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 711,87 грн судового збору.

Визнаючи недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки договори купівлі-продажу земельної ділянки порушують право ОСОБА_1 , як заінтересованої особи, тому так відповідно до статей 203, 215 ЦК України мають бути визнані судом недійсними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації, суд першої інстанції виходив із того, що заявлена позивачем вимога не відповідає встановленим законом способам захисту цивільних прав та інтересів, оскільки останній просить скасувати державну реєстрацію договорів купівлі-продажу земельної ділянки, а не рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав.

13 жовтня 2022 року ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Солом?янського районного суду міста Києва від

05 вересня 2022 року ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право вимоги у позивача настало з 08 листопада 2014 року, отже порушене право підлягало захисту до 08 листопада 2017 року включно. У позовній заяви позивачем питання про поновлення строку позовної давності не ставиться. Відтак позивачем пропущено строк позовної давності. Заявник вказує, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання правочинів недійсними, оскільки на момент укладення спірних правочинів, не існувало жодних підстав для того, щоб продавець не міг вільно розпоряджатися власним майном. Майно не перебувало в обтяжені. Суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог, оскільки вимоги про визнання права власності не заявлялося ВС ВІД 08.08.2019. № 450/1686/17 від 15.07.2019 № 235/499/17.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 25 жовтня 2022 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу Андрієнко А. М.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року витребувано з Солом`янського районного суду міста Києва цивільну справу № 760/17774/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куба Ю. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Н. В., про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів.

10 листопада 2022 року матеріали цивільної справи № 760/17774/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куба Ю. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Н. В., про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року клопотання ОСОБА_5 , в інтересах ОСОБА_4 задоволено. Поновлено ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 строк апеляційного оскарження рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куба Ю. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Н. В., про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 березня 2023 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року прийнято до свого провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від

05 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куба Ю. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Н. В., про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів.

Визначено дату розгляду справи Київським апеляційним судом в судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник адвокат Колупаєва В.А., ОСОБА_3 та його представник адвокат Петрик В.В., ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Поліщук М.Д. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановлено, що 07 листопада 2012 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав цим особам у рівних частках кожному грошові кошти в сумі 250 000,00 доларів США, а останні зобов`язалися їх повернути до 07 листопада 2014 року.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики (справа

№ 756/6801/17).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року у справі № 756/6801/17 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та

ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Зазначеним рішенням стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2 010 658,75 грн, а також з ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі по 2 642 327,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишено без змін.

01 липня 2019 року постановою приватного виконавця Коновалова О.С. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року.

07 листопада 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № 158, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кубою Ю.В. Предметом договору є земельна ділянка площею 0,08 га, кадастровий номер :72:501:0156, за адресою:

АДРЕСА_1 .

18 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № 1399, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н.В. Предметом договору є земельна ділянка площею 0,08 га, кадастровий номер :72:501:0156, за адресою:

АДРЕСА_1 .

Зазначене підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 червня 2020 року

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Згідно вимог статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки спрямований не на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідач ОСОБА_3 , відчужуючи належні йому на праві власності земельні ділянки на користь свого сина ОСОБА_2 , був обізнаний з тим, що він має боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 за договором позики від 07 листопада 2012 року.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що оспорюванні договори купівлі-продажу земельної ділянки від 07 листопада 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від 18 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , були укладені саме після того, як позивач ОСОБА_1 звернувся в травні 2017 року до суду із позовом до трьох боржників ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики.

У судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц). Отже, такі правочини можуть вважатись фіктивними.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16, при розгляді справ про встановлення фіктивності правочину суди повинні брати до уваги те, що у таких правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Апеляційний суд вважає також вірним висновок суду першої інстанції щодо того, що відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було надано суду доказів, що під час укладення спірних договорів їхня внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони вказаних договорів передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами.

Відповідачі у справі не довели суду, що їхні дії, як сторін договорів купівлі-продажу, не направлені були на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок майна відповідача ОСОБА_3 зобов`язання за рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року у справі №756/6801/17.

Також апеляційним судом враховується, що оспорювані правочин між відповідачами були укладені після звернення ОСОБА_1 до Оболонського районного суду міста Києва із позовними вимоги до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, що фактично підтверджує доводи позивача проте, що оспорюваний ним правочин між відповідачами укладався з метою недопущення звернення стягнення на майно ОСОБА_3 в рахунок виконання зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Крім того, правові висновки щодо фіктивності правочинів, які укладаються з метою запобігання зверненню стягнення на майно викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Так, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, і вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів. Боржник ОСОБА_3 щодо якого ухвалено рішення про стягнення грошових коштів за договором позики та його син ОСОБА_2 , які укладали договори купівлі-продажу земельної ділянки, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора, оскільки укладалися договори купівлі-продажу, які порушували майнові інтереси кредитора ОСОБА_1 і були направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції й по факту зводяться до незгоди із ухваленим рішенням суду першої інстанції, яким було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Разом з тим, ухвалюючи рішення суд першої інстанції по суті вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , в порушення вимог ч.2 ст.264 ЦПК України, вийшов за межі його позовних вимог.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Як убачається зі змісту позовної заяви, позивач просив визнати недійсними правочини. Разом з тим позовні вимоги ОСОБА_1 не містять вимоги про визнання правова власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині визнання права власності на на земельну ділянку площею 0,08 га, кадастровий номер :72:501:0156, за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року в частині визнання права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку скасувати.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна