Справа №359/2836/23
Провадження №4-с/359/31/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2023 р. м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.,

при секретарі Дьяченку В.В.

за участю

представника стягувача Льовочкіної В.М.

представника боржника ОСОБА_1

державного виконавця Ліщинського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу представника ОСОБА_2 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2023 року представник ОСОБА_2 адвокат Льовочкіна В.М., звернулась з вказаною скаргою та мотивує її тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29.08.2023 було поновлено ОСОБА_2 на посаді Генерального директора Дочірнього підприємств «Нафтогаз Біоенергія» НАК «Нафтогаз України».

05.09.2023 судом було видано виконавчий лист на виконання вказаного рішення, в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді. 07.09.2023 вказаний виконавчий лист було пред`явлено до виконання Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), однак державний виконавець Молотилова В.В. повернула виконавчий лист у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: через відсутність у виконавчому листі строку пред`явлення рішення до виконання.

20.09.2023 ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області у виконавчому листі була виправлена помилка, до тексту виконавчого листа було додано, що строк пред`явлення рішення до виконання до 30 серпня 2026 року. Однак після повторного направлення виконавчого листа до виконання 27.09.2023 державний виконавець Ліщинський О.В. виніс повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з таких підстав: виконавчий лист не відповідає вимогам ч.2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконання рішення суду; виконання рішення суду в частині скасування наказів АТ «Національна компанія «Нафтогаз України» та ДП «Нафтогаз Біонергія» НАК «Нафтогаз України» про звільнення ОСОБА_2 з посади не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень, що суперечить вимогам ч.5 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження»; зміст заяви про примусове виконання рішення суперечить частинам виконання рішення, визначеним у виконавчому листі. Звертає увагу, що рішення державного виконавця, оформлене у повідомлені про повернення виконавчого документу, є абсолютно надуманим, необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України, а тому підляже негайному скасуванню з метою поновлення порушених прав ОСОБА_2

25.10.2023 до суду надійшли заперечення Дочірнього підприємства «Нафтогаз Біонергія» НАК «Нафтогаз України» на скаргу в яких заперечують проти задоволення поданої скарги мотивуючи тим, що виконавчий лист від 29.08.2023, який подано заявником 20.09.2023 до примусового виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), резолютивною частиною виконавчого листа передбачено вчинення кількох дій, а саме: скасування наказу ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» № 105-К від 22.02.2023, скасування наказу Дочірнього підприємства «Нафтогаз Біонергія» НАК «Нафтогаз України» № 9/к/тр. від 22.02.2023 про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади генерального директора Дочірнього підприємства «Нафтогаз Біонергія» НАК «Нафтогаз України» з 22.02.2023, поновити ОСОБА_2 на займаній посаді генерального директора Дочірнього підприємства «Нафтогаз Біонергія» НАК «Нафтогаз України» з 22.02.2023. В той же час, у виконавчому листі не зазначено, в якій частині необхідно виконати таке рішення ДП «Нафтогаз Біонергія», що є порушенням ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», тому вважають, що державний виконавець вірно дійшов висновку, що виконавчий лист підлягає поверненню стягувачу на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону. Також звернули увагу, що рішення суду не набрало законної сили, оскільки в провадженні Київського апеляційного суду знаходяться на розгляді їх апеляційні скарги. Також визначення державним виконавцем, що виконання рішення суду в частині скасування вищезазначених наказів не передбачає застосування заходів примусового рішення, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 4 Закону, вважають вірним та таким, що відповідає нормам Закону України. Тому вважають, що доводи представника заявника викладені у скарзі є необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам діючого законодавства, а тому задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні представник стягувача підтримала вимоги скарги та просила її задовольнити.

Представник боржника та державний виконавець заперечували проти задоволення скарги, пославшись на правомірність дій державного виконавця.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених вимог, суд встановив наступне.

В судовому засіданні встановлено, що 05.09.2023 Бориспільським міськрайонним судом видано виконавчий лист про скасування наказу ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» № 105-К від 22.02.2023 року та наказу Дочірнього підприємства «Нафтогаз Біонергія» НАК «Нафтогаз України» № 9/к/тр. від 22.02.2023 про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади генерального директора Дочірнього підприємства «Нафтогаз Біонергія» НАК «Нафтогаз України» з 22.02.2023 року,поновлення ОСОБА_2 на займаній посаді генерального директора Дочірнього підприємства «Нафтогаз Біонергія» НАК «Нафтогаз України» з 22.02.2023 року. Рішення суду в частині поновлення на займаній посаді підлягає негайному виконанню(а.с.9).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 20.09.2023 виправлено помилку, допущену в виконавчому листі Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 5 вересня 2023 року у справі № 359/2836/23, провадження № 2/359/1424/2023, вказавши строк пред`явлення рішення до виконання, а саме до 30 серпня 2026 року (а.с.10).

Станом на подачу скарги рішення на підставі якого було видано вищезазначений виконавчий документ є не виконаним.

20.09.2023 року представник стягувача адвокат Кваша М.М. звернулась до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про примусове виконання рішення та просила прийняти до виконання виконавчий лист Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.09.2023 у справі № 359/2836/23 та відкрити виконавче провадження. Здійснити негайне виконання рішення суду та поновити ОСОБА_2 на посаді генерального директора Дочірнього підприємства «Нафтогаз Біонергія» НАК «Нафтогаз України» з 22.02.2023. Письмово повідомити про результати розгляду даної заяви та направити відповідні документи на адресу представника стягувача (а.с.7-8).

27.09.2023 державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ліщинським О.В. винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, а саме виконавчого листа № 359/2836/23 виданого 05.09.2023 Бориспільським міськрайонним судом Київської області на підставі ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 11-12).

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Законом України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Верховний Суд у постанові від 15.01.2020 у справі № 910/7221/17 зазначив, що в силу приписів вищевказаної статті Закону виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження. Отже, виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується «правомірна поведінка» виконавця.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Пунктом 9 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що однією із засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до частини 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішенням іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням рішення здійснює суд.

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України обов`язковість судового рішення є одним з основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною та гарантує право кожного на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Це право було б ілюзорним, коли остаточне судове рішення, яке набрало законної сили, не виконувалось на шкоду одній із сторін.

В силу приписів ч. 3 ст. 431 ЦПК України виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Згідно з п.6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

За ч.1 ст.37 цього ж Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: 1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; 4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; 9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення; 10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"; 11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, , № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Жодних підстав, які в силу приписів ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» надавали б право повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання державним виконавцем в оскаржуваному повідомленні зазначено не було.

Повідомлення про повернення виконавчого документу - виконавчого листа № 359/2836/23 виданий 05.09.2023 Бориспільським міськрайонним судом Київської області стягувачу без прийняття до виконання містить лише цитування державним виконавцем положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та зміст самого виконавчого листа, проте в ньому взагалі не зазначено яким самим вимогам, які ставляться до виконавчого документу, не відповідає зазначений виконавчий лист. Між тим варто зауважити, що оскаржуване повідомлення містить посилання, яке взагалі не стосується ні даної справи, ані виконавчого листа, зокрема: «розглянути заяву ОСОБА_2 про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку»

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, одним із видів рішень, що приймаються державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження є повідомлення.

Зі змісту повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 27.09.2023, яке винесене державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ліщинським О.В. вбачається, що вищевказані вимоги Закону не дотримані, виконавчий лист був безпідставно повернутий стягувачу без виконання всупереч покладеному на державного виконавця обов`язку виконати судове рішення у визначений у ньому спосіб.

Державний виконавець Ліщинський О.В. при поверненні виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання діяв в порушення положень ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», тоді як органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року).

Жодних правових підстав передбачених ст.ст.4,37 Закону України «Про виконавче провадження» для повернення виконавчого документу стягувачу судом не встановлено.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що дії державного виконавця державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ліщинським О.В. щодо повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа є неправомірними, внаслідок чого скасовує повідомлення про повернення виконавчого документу - виконавчого листа № 359/2836/23 від 05.09.2023 року виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області, винесене державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Ліщинським О.В.

У пункті 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що суд не має права зобов`язувати посадову особу державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Також суд зазначає, що відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради від 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у справах «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» від 09 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» від 17 грудня 2004 року, завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, а тому суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Скаржник у скарзі просить суд зобов`язати державного виконавця відкрити виконавче провадження за виконавчим документом, не звернувши уваги на те, що повноваження приватного виконавця щодо прийняття відповідного рішення, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, за своєю правовою природою є дискреційними та дії по відкриттю виконавчого провадження мають бути вчинені державним виконавцем згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Таким чином, з метою усунення допущених порушень та поновлення порушених прав стягувача, суд вважає за необхідне визнати неправомірними оскаржувані дії державного виконавця, скасувати повідомлення державного виконавця і зобов`язати державного виконавця вирішити питання про відкриття виконавчого провадження.

Оцінивши надані докази у їх сукупності надавши їм належну правову оцінку суд вважає, що скаргу слід задовольнити частково.

На підставі наведеного, керуючись ст.258,260,447,451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення, оформлене у повідомленні про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, винесене державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Ліщинським Олексієм Валерійовичем 27.09.2023 року, щодо примусового виконання виконавчого листа №359/2836/23 від 05.09.2023 року виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області.

Зобов`язати державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) вирішити питання про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29.08.2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 Дочірнього підприємства «Нафтогаз Біоенергія» НАК «Нафтогаз України», Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії (справа №359/2836/23, провадження №2/359/1424/2023) на підставі якого Бориспільським міськрайонним судом Київської області 05.09.2023 року виданий виконавчий лист.

В задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 06.11.2023 року.

Суддя Чирка С.С.