Провадження № 22-ц/802/218/23 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Киці С. І., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

розглянувши в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу зі спадкоємця боржника.

На обґрунтування позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що 22.10.2019 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н.

Позивач вказує, що ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та позивачем договір про надання банківських послуг.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер.

Банк посилався на те, що спадкоємцем ОСОБА_2 , яка була зареєстрована, постійно проживала із ним та не відмовилася від прийняття спадщини, є ОСОБА_1 .

В порядку виконання вимог частини другої статті 1281 Цивільного кодексу України банком було надіслано претензію до відповідної нотаріальної контори.

Враховуючи наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 7887,47 грн згідно з кредитним договором № б/н від 22.10.2019 року та понесені судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2022 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Підставами апеляційного оскарження судового рішення АТ КБ «ПриватБанк» зазначає неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у свої постановах від 29 січня 2019 року у справі № 496/4363/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 336/7643/18.

Апеляційна скарга обґрунтована посиланням на те, що судом безпідставно покладено обов`язок доказування обставин, що встановлюють обсяг відповідальності спадкоємця боржника (обсяг та вартість спадкового майна), на позивача, не урахувавши конфіденційність зазначеної інформації.

Банк вважає, що виконав вимоги статті 1281 ЦК України та своєчасно пред`явив вимоги до спадкоємців позичальника через нотаріуса. При цьому відповідач, який зареєстрований за однією адресою з позичальником, не відмовилася у встановленому порядку від прийняття спадщини після його смерті, а тому в силу положень частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 , у тому числі його кредитні зобов`язання.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не з`явились, хоча суд повідомляв їх належним чином про час та місце судового розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги АТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованими та не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, оскільки позивач, пред`являючи позов про стягнення боргу з відповідача, як спадкоємця позичальника за кредитним договором, не надав суду жодних доказів щодо прийняття відповідачем спадщини, а також щодо наявності будь-якого спадкового майна боржника.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2019 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір шляхом підписання заяви про відкриття банківського рахунка, відкриття кредитного рахунку та встановлення початкового кредитного ліміту, який в подальшому було збільшено до 10 000,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер (а.с. 39).

Станом на дату смерті позичальника заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 22 жовтня 2019 року згідно наведеного банком розрахунку становила 7887,47 грн.

11 січня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» направив до Першої Луцької державної нотаріальної контори претензію кредитора.

Листом від 08 лютого 2022 року № 151/02-14 Перша Луцька державна нотаріальна контора повідомила АТ КБ «ПриватБанк», що дану претензію було отримано нотаріальною конторою 21 січня 2022 року за вхідним номером №35/02-14 та заведено спадкову справу №35/2022. Разом з тим, зазначено, що надати інформацію про осіб, які подали заяву про прийняття або відмову від прийняття спадщини, не може з покликанням на ст. 8 Закону України «Про нотаріат» (а.с.43).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

За статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282 ЦК України.

Згідно зі статтею 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Саме на підставі норм статті 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до відповідача у цій справі.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу, суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

У разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18) Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 552/4892/19, від 09 листопада 2022 року у справі № 295/15702/20.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами п`ятою сьомою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також в інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як видно з матеріалів справи, позивач не вказує дату, коли йому стало відомо про прийняття спадщини відповідачкою, а, отже не надає належні докази додержання ним строку, передбаченого ст.1281 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Разом з тим, як на підставу для задоволення позову банк покликається на те, що спадкоємцем позичальника у даній справі є ОСОБА_1 . На підтвердження такої обставини позивач долучає копії паспортів позичальника ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 , яка була також клієнткою цього ж банку, де в якості місця реєстрації зазначена одна і та ж адреса: АДРЕСА_1 (а.с.36-38).

Однак, з копій документів на ім`я відповідачки ОСОБА_1 , які вона завіряла своїм підписом, слідує, що вони були подані банку ще 04 серпня 2010 року.

З відміток про сімейний стан, які наявні в паспортах померлого ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_1 , видно, що вони були подружжям з 09.09.1977 року (а.с.37,38 зворот).

Проте, як вбачається зі змісту анкети-заяви від 22 жовтня 2019 року, підписаної ОСОБА_2 , яку він подавав банку при укладенні кредитного договору, в розділі «сімейний стан» ним зазначено, що він є вдівцем (а.с.14).

Крім того, зі змісту інформації про реєстрацію місця проживання особи за відомостями реєстру Луцької міської територіальної громади вбачається, що інформація щодо ОСОБА_1 в даному реєстрі відсутня (а.с.60).

Отже, доказів про факт проживання відповідачки разом з позичальником ОСОБА_2 на день його смерті та відповідно прийняття нею спадщини суду позивачем також не надано.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21) зазначено, що: «одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна».

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ОСОБА_2 (за законом чи заповітом), а також, що вона постійно проживала за місцем своєї реєстрації на час відкриття спадщини.

Встановивши, що на обґрунтування заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження того, що відповідач є спадкоємцем померлого позичальника (за законом чи за заповітом), що вона прийняла спадщину після його смерті, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на його необґрунтованість.

У цьому аспекті судом правильно враховано, що реєстрація місця проживання відповідача за адресою місця проживання позичальника ОСОБА_2 станом на 2010 рік не є безумовним підтвердженням того, що вона є його спадкоємцем та фактично прийняла спадщину після його смерті у 2021 році.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Висновки суду першої інстанції, з урахуванням встановлених у даній справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду впродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2023 року.

Головуючий

Судді