№ 208/3401/22
№ 2/207/122/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бистрової Л.О.

при секретарі Пономаренко В.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам`янське в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивачем вказано, що 15.02.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір №DZHCGK13220400 за умовами якого АТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 кредит в сумі 17600,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалась щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також здійснювати щомісячне погашення кредиту у строк до 14.02.2017 року.

16.05. 2012 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення.

14.01.2014 року рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені.

22 березня 2016 року Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.01.2014 року змінено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2007 року, яка станом на 08.05.2012р. складає 23 087,31 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом 12 735,71 доларів США; за процентами 6 137,37 доларів США; за комісією - 950,53 доларів США; пені - 3 263,70 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 73,8кв.м., житловою площею 48,1кв.м., та земельну ділянку загальною площею 814кв.м., на якій розташовано будинок, який належав ОСОБА_1 на праві власності. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 73,8кв.м., житловою площею 48,1кв.м., та земельної ділянки загальною площею 814кв.м., на якій розташовано будинок, що належав ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу вказаного домоволодіння іпотекодержателем Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Початкову ціну для здійснення продажу предмету іпотеки встановлено на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, але на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна в м. Дніпродзержинську (теперішня назва м.Кам`янське) на час продажу домоволодіння.

Оскільки з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.03.2016 року, тобто за період з 15.02.2007 року по 08.05.2012 року, то за період після подання позовної заяви від 16.05.2012 року, з 17.05.2012 по 31.12.2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 3664,92 доларів США, що складається з 3% річних від простроченої суми.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених у позові та відповіді на відзив.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились. Надали заяву про розгляд справи без їх участі. Проти задоволення позовних вимог заперечують, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» позивач просить суд стягнути з відповідача 3 відсотки річних за період з 17.05.2012р. по 31.12.2021р. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019р. по справі № 127/15672/16 вказала про те, що погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з відповідним позовом 20.07.2022р., тобто, враховуючи вищенаведений висновок Великої Палати Верховного Суду, право позивача на стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України обмежено періодом після 20.07.2019р. Таким чином, щодо вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 3 відсотків річних за період з 17.05.2012р. по 20.07.2019р. банк пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову у відповідній частині вимог. Враховуючи викладене, сторона відповідача просить суд застосувати наслідків пропуску позивачем строків позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог у відповідній частині.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Розумність строків розгляду справи судом є одним із принципів цивільного судочинства.

Відповідно дост.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В судовому засіданні встановлено, що 15.02.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір №DZHCGK13220400 за умовами якого АТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 кредит в сумі 17600,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалась щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також здійснювати щомісячне погашення кредиту у строк до 14.02.2017 року.

16.05.2012 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення.

14.01.2014 року рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені.

22 березня 2016 року Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.01.2014 року змінено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2007 року, яка станом на 08.05.2012р. складає 23 087,31 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом 12 735,71 доларів США; за процентами 6 137,37 доларів США; за комісією - 950,53 доларів США; пені - 3 263,70 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 73,8кв.м., житловою площею 48,1кв.м., та земельну ділянку загальною площею 814кв.м., на якій розташовано будинок, який належав ОСОБА_1 на праві власності. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 73,8кв.м., житловою площею 48,1кв.м., та земельної ділянки загальною площею 814кв.м., на якій розташовано будинок, що належав ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу вказаного домоволодіння іпотекодержателем Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Початкову ціну для здійснення продажу предмету іпотеки встановлено на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, але на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна в м. Дніпродзержинську (теперішня назва м.Кам`янське) на час продажу домоволодіння.

Підставою для звернення позивача до суду з даним позовом зазначено, що після звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.03.2016 року, відповідач має заборгованість у розмірі 3% річних від простроченої суми.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення заборгованості у 2012 році АТ КБ «Приватбанк» визначив суму заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед позивачем в розмірі 23087,31 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти складає 184467 грн. 61 коп., нараховану станом на 16.05.2012 року.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року № 14-318цс18, згідно якої наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Відповідно до правової позиції ВСУ № 6-2129цс16 від 19.10.2016, проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Відповідно до положень ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Нормами частин 1, 2 статті 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Наведені у ст. 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова ВГСУ від 13.12.2016 року у справі № 916/1405/16).

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини п`ятої цієї статті за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання..

Як вбачається зі змісту позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» просить суд стягнути з ОСОБА_1 3 відсотки річних за період з 17.05.2012р. по 31.12.2021р.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019р. по справі № 127/15672/16 вказала про те, що погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з відповідним позовом 20.07.2022р., тобто, враховуючи вищенаведений висновок Великої Палати Верховного Суду, право позивача на стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України обмежено періодом після 20.07.2019р.

Таким чином, щодо вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 3 відсотків річних за період з 17.05.2012р. по 20.07.2019р. банк пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.О. Бистрова