ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , третя особа - адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що згідно договору від 01.03.1984 року, чоловіку позивача ОСОБА_6 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 . 19.10.2017 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська чоловіком позивача ОСОБА_6 було надано позовну заяву до ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Чоловік позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадщину прийняла його дружина - ОСОБА_1 . В 2010 році до будинку позивача були зареєстровані члени родини її сина, ОСОБА_7 , а саме: дружина ОСОБА_4 та діти ОСОБА_3 2003 року народження та ОСОБА_5 2008 року народження, які фактично не проживали у будинку, оскільки родина сина проживала в найманій квартирі. В травні 2014 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між сином позивача та відповідачкою було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач разом зі своїми дітьми почали проживати в придбаній ОСОБА_4 квартирі АДРЕСА_2 , в якій і мешкають по цей час. Факт не проживання відповідачів в житловому будинку позивача підтверджується актом про встановлення факту не проживання від 05.10.2017 року, складеним сусідами позивача та засвідченим квартальним комітетом №10, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.05.2018 року, виданою квартальним комітетом №10. Формальна реєстрація в будинку колишньої невістки та онуків створює серйозні матеріальні труднощі для позивача та впливає на отримання позивачем субсидії на оплату комунальних платежів, а тому звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом позбавлення відповідачів права користування будинком. В уточнених позовах позивач зазначила, що з часу укладання сином позивачки з відповідачкою шлюбу, до 2012 року, родина сина ніколи не проживала в житловому будинку АДРЕСА_1 строком понад шість місяців на рік. Якийсь час вони перебували в житловому будинку, однак це було лише тоді, коли вони міняли квартири, які наймали, але це було тимчасове перебування. Померлий чоловік позивача заперечував проти реєстрації відповідачів та згоди своєї не давав, оскільки родинні стосунки у померлого чоловіка з ОСОБА_4 не склалися. Також у рішенні суду щодо розірвання шлюбу, який укладений між сином позивача та ОСОБА_4 зазначено, що діти проживають разом з матір`ю з грудня 2012 року. Також зазначено, що ОСОБА_3 в інтересах якої діяла відповідач ОСОБА_4 стала повнолітньою. Тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 такими, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 , третя особа - адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом- задоволено частково. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю - будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 234,93 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в усуненні ОСОБА_8 перешкоди у користуванні власністю - будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , таким, що втратив право користування будинком з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в оскаржуваній частині, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно договору від 01 березня 1984 року, зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ 21.03.1984 за №151-107, ОСОБА_6 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 8 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1943 (а.с. 9 т.1).

25 квітня 2018 року ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про спадщину, отримала у спадщину будинок АДРЕСА_3 (а.с. 10).

Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (син позивачки) перебували у шлюбі з 2001 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_7 мають спільних дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 , виданий відділом реєстрації актів громадського стану Бабушкінського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданим Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 119,120 т. 1).

Місцевим судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 з чоловіком ОСОБА_7 і дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у жовтні 2012 року проживали у будинку АДРЕСА_1 , що визнано і позивачкою, підтверджується, зокрема, протоколом та звукозаписом судового засідання. Відповідачі були вселені та зареєстровані у вказаному житловому приміщенні зі згоди власника - ОСОБА_6 (батька ОСОБА_7 ), що також визнано сторонами.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , зареєстрований 27 липня 2001 року у відділ реєстрація актів громадського стану Бабушкінського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис №452 розірвано. Рішення набрало законної сили (а.с. 13 т.1).

Після розірвання шлюбу відповідачка ОСОБА_4 з дочкою і сином ОСОБА_3 та ОСОБА_5 постійно мешкають у іншому житловому приміщенні.

Згідно Акту про встановлення факту непроживання від 05.10.2017, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 засвідчили, що у будинку АДРЕСА_1 фактично не проживали та не проживають: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29 травня 2018 року, виданої квартальним комітетом №10 Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради, у будинку АДРЕСА_1 до складу сім`ї входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 22).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №124649908 від 21.05.2018, за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 23); у вказаній двокімнатній квартирі проживають відповідачі та мати ОСОБА_4 .

Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 24.12.2021 року №6/5-3/91 за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 16.11.2010 по теперішній час; ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_11 , з 16.07.2020 по теперішній час; ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_12 , з 16.07.2020 по теперішній час; ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 08.07.2014 по теперішній час; ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_9 з 24.04.2001 по теперішній час (а.с. 169 т.1).

05 жовтня 2023 року адміністрацією Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування складено висновок №4/3-254 про недоцільність визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що втратив право користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що оскільки малолітня дитина (на час пред"явлення позову у даній справі у червні 2016 року відповідачу ОСОБА_14 було повних десять років) не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання у здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі №368/750/16-ц, від 24.05.2022 по справі №755/20478/19.

Апеляційним судом встановлено, що дана цивільна справа перебуває у провадженні судів тривалий період часу (з червня 2018 року). Станом на час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_14 досяг п"ятнадцяти років. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самостійно. Відповідно до пояснень законного представника неповнолітнього у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_15 має бажання проживати у будинку бабусі (позивачки), потребує збереження за ним права користування спірним житлом, однак, доки триває спір у суді виконання його намірів ускладнюється, поки що з позивачкою він не спілкується.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи висновок адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування про недоцільність визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що втратив право користування житловою площею за адресою по АДРЕСА_1 , - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні даного позову в частині усунення ОСОБА_8 перешкоди у користуванні власністю - будинклм АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування будинком.

Доводи апеляційної скарги про проживання дитини за іншою адресою з матір`ю, наявність у останньої житла, не є достатніми підставами для визнання неповнолітнього таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Колегія звертає увагу, що неповнолітній відповідач ОСОБА_14 у власності житла не має, що підтверджується письмовими матеріалами справи та визнано сторонами.

Посилання апелянта, що реєстрація та непроживання онука ОСОБА_5 в її будинку порушує її право розпорядження будинком шляхом відчуження, - не спростовують висновку районного суду про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_14 , оскільки, у разі задоволення позову, буде порушене право неповнолітньої дитини на житло, яке охороняється Законом України «Про охорону дитинства».

Посилання апелянта на те, що реєстрація онука ОСОБА_5 також впливає на отримання субсидії на оплату комунальних платежів - є недоведеними, відповідні належні та достатні докази суду не надані.

Позивачка (за доведеності понесення нею витрат за користування житлово-комунальними послугами, у зв"язку з реєстрацією неповнолітнього відповідача) не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом щодо відшкодування їй таких витрат.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду оскаржене позивачкою лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо відповідача ОСОБА_5 , тому суд розглядає справи в межах вимог та доводів апеляційної скарги.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення місцевого суду в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2023 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова