Справа № 331/1946/23
Провадження № 2/331/1046/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Світлицької В.М., за участю секретаря Приходько Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжя цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29.03.2023 року у вказаній справі було відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

27.06.2023 року від представника відповідача через систему «Електронний суд» до суду надійшло клопотання про передачу справи на вирішення до суду господарської юрисдикції, враховуючи що спір виник між сторонами щодо провадження господарської діяльності та відповідач є суб`єктом підприємництва.

Представник позивача належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяв не надав.

Відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, заяв не надала.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вирішуючи питання за клопотанням представника відповідача, приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 320535967 від 18.01.2023 р., нежитлове приміщення літ. А-3 за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (розмір частки 31/50), та ОСОБА_1 (розмір частки 19/50).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2007 року між ПП ОСОБА_2 та Концерном «МТМ» було укладено договір № 600803 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, які надаються за адресою: АДРЕСА_2 . З додатку № 2 до договору № 600803 від 01.01.2007 р. вбачається схема межи поділу теплової енергії, з позначкою приміщення 8,9 ПП ОСОБА_2 (маг. прод. товарів).

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, видами діяльності якої є: діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний); роздрібна торгівля тютюновими виробами в спеціалізованих магазинах; роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах; розбірна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; обслуговування напоями. Дата запису про проведення державної реєстрації: 08.09.2005 р.

Відомостей про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 суду не надано.

Матеріалами справи встановлено, що договір № 76202251 від 01.11.2021 р. про надання послуг з постачання теплової енергії є договором приєднання. Нежитлове приміщення літ. А-3, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та щодо утримання якого позивачем надаються житлово-комунальні послуги, використовується відповідачем з метою здійснення господарської діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Отже, надання комунальних послуг є підприємницькою діяльністю для особи, яка надає такі послуги, натомість споживач комунальних послуг не здійснює при споживанні таких послуг підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів і не залежать від правового статусу споживача. Тобто такі договори не є господарськими у розумінні ГК України.

Юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, тобто якщо споживачем послуг є фізична особа, то такі спори повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, а якщо споживачем послуг є юридична особа чи ФОП, то за суб`єктним складом такі спори мають розглядатися в порядку господарського судочинства.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 757/45133/15-ц (провадження № 14-114цс18) та від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

За зазначеними висновками критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За визначеннями, наведеними у «житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Спір, що виникає з приводу майна, що належить фізичній особі на праві приватної власності, але використовується нею в підприємницькій діяльності, є господарським (ВП/ВС у справі № 916/1261/18 від 03 липня 2019 року; ВП/ВС у справі № 916/385/19 від 25 лютого 2020 року).

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості з постачання теплової енергії з відповідача ОСОБА_1 як споживача відповідних послуг.

З матеріалів справи вбачається, що позивач юридична особа Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до відповідача, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, яку вона здійснює у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 (літ.А-3), в яке позивач надає відповідні послуги, а відтак, спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Згідно із частиною 1 статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина 1 статті 320 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно із частиною 1 статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина 2 статті 50 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно із частиною 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 335/11807/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 486/836/18, від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17, дійшла висновку, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Між тим, у справі що розглядається встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована, як ФОП з 08.09.2005 року і з цього часу вказаний статус не припинено. Видами діяльності ФОП ОСОБА_1 є: діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний); роздрібна торгівля тютюновими виробами в спеціалізованих магазинах; роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах; розбірна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; обслуговування напоями. Нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 (літ.А-3), є магазином продовольчих товарів. Попередній договір № 600803 купівлі-продажу теплої енергії в гарячій воді, укладений позивачем з ПП ОСОБА_2 , як співвласником приміщення. З 01.11.2021 року з відповідачем Концерном «МТМ» укладено публічний договір приєднання, оскільки відповідач не обрала іншої моделі організації договірних відносин. Слід зазначити, що до моменту укладання публічного договору ні статус нежитлового приміщення, як магазину, ні статус відповідача, як фізичної особи підприємця не змінився, а відповідно правовідносини з площини господарсько-правових, не перейшли в цивільні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, позивач звернувся до суду з позовом до суб`єкта підприємницької діяльності, яку вона здійснює у нежитловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 (літ.А-3), а відтак, спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Згідно із ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

При цьому, клопотання представника відповідача про передачу справи на розгляд до суду господарської юрисдикції не підлягає задоволенню, оскільки положеннями ЦПК України не передбачено передання справи, яка розглядається за правилами різного судочинства, судом першої інстанції за підсудністю після закриття провадження.

На підставі викладеного та керуючись ст. 255, 260-261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання представника відповідача - відмовити.

Провадження по справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії - закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: В.М. Світлицька