Справа № 522/3294/23
Провадження № 2/522/3130/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2023 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі- Головного Управління Національної поліції в Одеської області; третя особа на боці позивача, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Держави Україна, в особі- Головного Управління Національної поліції в Одеської області; третя особа на боці позивача яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач вказує, що 02.11.2018 року, через представника на підставі довіреності ОСОБА_3 , Позивач придбав транспортний засіб Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , який зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 . В цей же день ОСОБА_3 видав Позивачу довіреність на право володіти та розпоряджатися вказаним транспортним засобом. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Роздільнянського нотаріального округу Фішер Б.І., та зареєстрована в реєстрі №738. Строк дії довіреності до 22 червня 2019 року. Також ОСОБА_3 передав Позивачу транспортний засіб та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 05.01.2006 р. Після закінчення строку дії довіреності Позивач продовжив правомірно володіти вказаним транспортним засобом як власник, на що мав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 05.01.2006 р.

06.05.2020 року в період часу з 01 годин 03 хвилин до 06 годин 35 хвилин на підставі ст. 233 КПК України, слідчий з ОВС першого відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС в Одеської області ст. лейтенант податкової міліції Мамощук Оксана Миколаївна, з метою врятування майна, яке могло бути знищено або пошкоджено, без ухвали суду, без наданої добровільної згоди Позивача, та без його участі, провела обшук та вилучила транспортний засобі Позивача Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , який зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , та передано Позивачу по довіреності, разом із свідоцтвом про реєстрації транспортного засобу. Разом з автомобілем було вилучено довіреність на право керування та розпоряджання транспортним засобом Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 на ім`я Позивача.

14.05.2020 року Приморським районним судом м. Одеси, в рамках кримінального провадження №0000090 від 20.12.2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КК України, накладено арешт на транспортний засіб Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2 .

Сам Позивач не є підозрюваним за кримінальним провадженням, в рамках якого прийнято рішення про арешт транспортного засобу Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 . Вказаний транспортний засіб не являється підакцизним товаром, не являється речовим доказом та предметом, який заборонений в обігу.

11.02.2021 року ОСОБА_1 подав до Приморського районного суду м. Одеси клопотання про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження №0000090 від 20.12.2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КК України.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 14.05.2020 року, в частині накладення арешту на автотранспортний засіб Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 , скасувати. Зобов`язати перший відділ розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС в Одеської області негайно повернути автотранспортний засіб Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2 та довіреність на право керування і розпоряджання транспортним засобом Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 на ім`я Позивача.

13.07.2021 року Приморський районний суд м. Одеси у справі №522/21698/19 вирішив клопотання власника майна ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000090 від 20.12.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 204 КК України, про скасування арешту майна - задовольнити. Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2020 року у справі №522/21698/19 на: транспортний засіб Volkswagen LT 46 державний номерний знак НОМЕР_1 , 1998 р.в. номер кузова НОМЕР_2 , та довіреність на право керування та розпорядження даним транспортним засобом на ім`я ОСОБА_1 . Ухвала підлягає негайному виконанню з моменту її проголошення. Ухвала оскарженню не підлягає.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що не зважаючи на наявність правових підстав для накладення арешту, які були ретельно розглянуті у судових засіданнях, наразі продовження застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження буде невиправдано порушувати право особи на мирне володіння майном, так як власник автомобіля немає процесуального статусу у даному провадженні, яке триває майже два роки.

02.08.2021 року ухвала суду надійшла до слідчого управління Головного управління ДФС в Одеській області для виконання.

24.09.2021 року постановою виконувача обов`язків керівника Одеської обласної прокуратури здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному проваджені доручено слідчому відділу УСБУ в Одеської області.

14.07.2022 року Позивач подав заяву до УСБУ в Одеської області щодо повернення майна за рішенням суду. 03.08.2022 року начальник слідчого відділу УСБУ в Одеської області повідомив, що вилучений у мене транспортний засіб Volkswagen LT 46 державний номерний знак НОМЕР_1 , 1998 р.в. номер кузова НОМЕР_2 , попереднім органом досудового розслідування слідчим управлінням ГУ ДФС в Одеської області, в порушення Порядку зберігання речових доказів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 №1104, до слідчого відділу УСБУ в Одеської області переданий не був. Тому він не може виконати ухвалу суду. 11.08.2022 року Позивач подав скаргу до Одеської обласної прокуратури про здійснення належного керівництва та зобов`язати відповідні органи виконати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси та повернути вилучене майно. 02.09.2022 р. скарга переслана начальнику слідчого управління ГУНП в Одеській області. 27.08.2022 року кримінальне провадження прийняло до провадження слідче управління ГУНП в Одеської області, та доручено досудове розслідування слідчої СУ ГУМП в Одеської області Прокопова К.А. В зв`язку з цим, 30.08.2022 року, ОСОБА_1 подав ОСОБА_4 заяву про виконання рішення суду та повернення йому вказаного в ухвалі від 13.07.2021 року майно. До цього часу відповідь на заяву не надано, рішення суду не виконано, чим порушується конституційні права ОСОБА_1 на володіння майном.

08.10.2022 р. Позивач подав Начальнику СУ ГУМП в Одеської області звернення про проведення службового розслідування діяльності слідчої СУ ГУМП в Одеської області Прокопової К.А., та інших уповноважених осіб СУ ГУМП в Одеської області, відповідальних за досудове розслідування кримінального провадження № 0000090 від 20.12.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 204 КК України, в частині невиконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 року у справі №522/21698/19.

29.10.2022 року позивач подав скаргу до Київського районного суду м. Одеси про визнання протиправною бездіяльність слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеської області в зв`язку з невиконання ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 14.05.2020 року про скасування арешту на автотранспортний засіб Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2 та довіреність на право керування і розпоряджання транспортним засобом Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 та зобов`язання уповноважену особу слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеської області негайно повернути ОСОБА_1 автотранспортний засіб Volkswagen LT 46, 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , та довіреність на право керування і розпоряджання транспортним засобом Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 .

30.11.2022 року Київський районний суд м. Одеси ухвалив зобов`язати слідчого СУ ГУНП в Одеській області негайно вжити заходи щодо повернення транспортного засобу Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2 . Станом на 03.02.2023 року майно позивача не повернуто, рішення суду не виконано.

В результаті протиправних дій органів досудового слідства Позивачу спричинено матеріальну та моральну шкоду. Ринкова вартість автотранспортного засобу Volkswagen LT 46, 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2 складає 12000 доларів США, або по курсу Національного банку України станом на 02.02.2023 року 438 823,2 грн., із розрахунку 12000х36,5686. Крім того, за період 10.02.2021 року по 03.02.2023 року, позивач був змушений звертатися за адвокатськими послугами в рамках кримінального провадження №0000090 від 20.12.2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КК України та поніс матеріальні збитки за адвокатські послуги які складають 30 000 грн. За період з 13.07.2021 року (ухвалено судом повернути транспортний засіб) по 03.02.2023 року (18 місяців утримується майно з моменту ухвалення рішення про скасування арешту) моральна шкода становить 120 600 грн., із розрахунку 6700 розміру мінімальної заробітної плати х 18.

В результаті протиправних дій органів досудового слідства Позивачу не повернуто вилучений автотранспортний засіб Volkswagen LT 46, 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , ринкова вартість якого складає 12000 доларів США, або по курсу Національного банку України станом на 02.02.2023 року 438 823,2 грн., із розрахунку 12000х36,5686.

Державою Україна заподіяно Позивачу моральну шкоду, а саме: з вини відповідача Позивач змушений протягом тривалого часу і неодноразово звертатися до суду та в інші державні органи, щоб виконали рішення суду, повернути вилучене майно, яке протиправно утримується органами досудового слідства. В зв`язку з цим Позивач зазнав глибоких моральних страждань; з вини відповідача змушений протягом тривалого часу витрачати свій особистий час і звертатися в різні інстанції за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, КПК України, які навмисно і цинічно були порушені відповідачем, що призвело до погіршення і позбавлення його можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими і родичами і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя і відновлення здоров`я; з вини відповідача позивач був позбавлена відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права; з вини відповідача було порушено психологічне благополуччя позивача; з вини відповідача до теперішнього часу позивач перебуває в стані емоційної психологічної напруженості, що зробило деструктивний вплив на його стан і поведінку; з вини відповідача позивач відчуває сильне почуття страху, відчай і безпорадність перед свавіллям відповідача, що заподіяли йому глибокі моральні і психологічні страждання. Окрім переживань, що є у причинному зв`язку із неправомірними діями органів досудового розслідування, позивач та його сім`я були позбавлені засобів для життя, оскільки Позивач забезпечував сім`ю та близьку родину, підтримання належної їх життєдіяльності було його основним завданням, для чого жив, працював, старався. Необґрунтоване вилучення та арешт автотранспортного засобу Volkswagen LT 46, 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , яке використовувалось Позивачем для заробляння коштів, неповернення його тривалий час, спричинили непоправиму втрату як для позивача так і для його близьких.

Виходячи з вищевикладеного позивач просив суд Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 120 600 (сто двадцять тисяч шістсот грн. 00 коп), Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , судові витрати за подання правничої допомоги адвокатом в період досудового розслідування №0000090 від 20.12.2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КК України в сумі 30 000 (тридцять тисяч грн. 00 коп.), Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , майнової шкоди в сумі 438 823,2 (чотириста тридцять вісім тисяч вісімсот двадцять три грн. 20 коп.), Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Національної поліції в Одеської області, (Код , 65080, Одеська обл., місто Одеса, вул. Академіка Філатова, 15-А) на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання правової допомоги при розгляду цивільної справи в сумі 8000 грн.

Ухвалою суду від 23 лютого 2023 року провадження по справі відкрито та призначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

01 березня 2023 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Від Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області надійшли пояснення щодо позовної заяви, згідно яких заперечують проти задоволення позову в повному обсязі.

22 травня2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

31 травня 2023 року від Головного Управління Національної поліції в Одеської області до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі.

У судове засідання призначене на 01 листопада 2023 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Виходячи з вищевикладеного, суд вбачає за можливе розглянути справи за наявними матеріалами справи.

Судом встановлено, що 02.11.2018 року, через представника на підставі довіреності ОСОБА_3 , Позивач придбав транспортний засіб Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , який зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 . В цей же день ОСОБА_3 видав Позивачу довіреність на право володіти та розпоряджатися вказаним транспортним засобом. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Роздільнянського нотаріального округу Фішер Б.І., та зареєстрована в реєстрі №738. Строк дії довіреності до 22 червня 2019 року.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-688цс15.

Сама лише довіреність на розпорядження транспортним засобом без укладення договору купівлі-продажу не є підставою для набуття повіреним права власності на автомобіль.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 4 листопада 2020 року у справі № 573/476/19.

Крім того, слід зазначити, що строк дії довіреності до 22 червня 2019 року.

Відповідно до ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі закінчення строку довіреності.

Тобто суд приходить до висновку, що з 22 червня 2019 року представництво за довіреністю було припинено.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога ОСОБА_1 про відшкодування завданих йому збитків, у зв`язку з неповерненням транспортного засобу Volkswagen LT 46, державний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 по справі № 522/21698/19 вилученого 06.05.2020 слідчим з ОВС першого відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС в Одеській області ст. лейтенантом податкової міліції Мамощук О.М. в рамках кримінального провадження № 0000090.

Так, статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною 2 цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом з заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 Цивільного кодексу України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади. їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 1166 ЦКУ, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Так, статтею 16 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до статті 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необгрунтовано.

Так, під час розгляду клопотання ОСОБА_1 про скасування арешту, слідчим суддею Попревич В.М. при постановленні ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 по справі № 522/21698/19, встановлено, що не зважаючи на наявність правових підстав для накладення арешту, які були ретельно розглянуті у судових засіданнях, наразі продовження застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження буде невиправдано порушувати право особи на мирне володіння майном, так як власник автомобіля немає процесуального статусу у даному провадженні, яке триває майже два роки. Крім цього, слідчий суддя взяв до уваги, що строк перебування майна у володінні сторони обвинувачення був достатнім для фіксації інформації, яка має значення для кримінального провадження, у разі її наявності.

Отже, судом не було визначено дії правоохоронних органів щодо накладення арешту на транспортний засіб незаконними, а навпаки зазначено про наявність правових підстав для здійснення таких дій.

Також, за змістом статті 169 КПК України у разі скасування арешту тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено.

Статтею 100 КПК України встановлено, шо у разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість.

Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9).

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи той факт, що позивач не є власником вказаного автомобіля, не має права володіння та розпорядження майном з підстав закінченням строку дії довіреності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди.

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Всупереч вищевикладеному, жодна із ознак моральної шкоди, що визначені частиною 2 статті 23 ЦК України, позивачем у своєму позові обґрунтованими доказами не підтверджено.

Виходячи з вищевикладеного, суд відмовляє в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Стосовно стягнення витрат за подання правничої допомоги адвокатом в період досудового розслідування суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 пункту 46 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 №10 судові витрати розподіляються судом після закінчення розгляду справи.

Отже, питання про відшкодування витрат на правничу допомогу має вирішуватись за результатами розгляду справи в якій вони були понесені, а не в межах іншого позовного провадження.

Питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується, у тій справі, в якій вони понесені, за правилами КПК України.

Така правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від17.06.2020 по справі №462/6473/16-й.

З урахуванням доводів, що викладені вище, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача, а тому витрати на правову допомогу по вказаній справі теж залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 259, 263 - 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі- Головного Управління Національної поліції в Одеської області; третя особа на боці позивача, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 06.11.2023 року.

Суддя Р.Д. Абухін

01.11.23