Справа № 932/7222/22
Провадження № 2/932/2340/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі Орищиній І.А.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів , в якому зазначив, що з 16.04.2011 року вони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23.04.2021 року у справі № 178/1131/20 шлюб розірваний. На вимогу відповідачки позивач 02.06.2021 року передав їй грошові кошти в розмірі 80000 гривень, 03.06.2021 року на вимогу відповідачки він передав їй 1700 доларів США, передача грошових коштів підтверджується розписками, власноруч написаними відповідачкою, та її поясненнями в кримінальному провадженні № 00001255 від 29.09.2021 року. Позивач вважає передані грошові кошти набуті відповідачкою безпідставно, тому просить суд стягнути з неї на його користь 107093,78 грн. та 1775,73 доларів США, які складаються з 80000,00 грн.- суми безпідставно отриманих коштів; 23523,37 грн. індекс інфляції за весь час прострочення; 3570,41 грн. 3 % річних, 1700 доларів США сума безпідставно отриманих коштів , 75,73 доларів США 3 % річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, а також стягнути з відповідачки судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, на їхньому задоволенні наполягав. Пояснив, що ніяких договірних та недоговірних стосунків між ним та відповідачкою немає, факт отримання від нього 80000 грн. відповідачка визнає в своїх поясненнях від 05.11.2021 року в кримінальному провадженні № 0001255, 1700 доларів США та 80000 грн. це не одна й та сама сума, вважає ці суми відповідачка безпідставно отримала, тому просить стягнути зазначені в позові суми на свою користь. В подальшому надав письмову заяву про завершення судового розгляду за його відсутності, позовні вимоги підтримав, на їхньому задоволенні наполягав.

Відповідачка ОСОБА_1 подала письмовий відзив, в якому заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, пояснила, що під час шлюбу вони з позивачем придбали 28.11.2019 року в рівних частках по 1/2 частині у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , для їхнього спільного сина ОСОБА_3 , 2012 року народження, та до досягнення ним повноліття квартира використовується виключно для здачі в оренду. За домовленістю між подружжям грошові кошти , які отримуються від оренди квартири відкладаються на майбутню освіту сина. Договори оренди квартири укладаються між трьома особами: двома власниками Єрмоловими та орендарем. На підтвердження надала копії договору купівлі-продажу квартири та договори оренди квартири. З моменту придбання квартири з 28.11.2019 року до моменту розлучення 23.04.2021 року гроші за оренду квартири отримував позивач гривнях та конвертував у долари. Після розлучення накопичена сума складала 3400 доларів США, отже 1700 доларів-це половина від цієї суми, яку позивач добровільно передав їй , про отримання цієї суми відповідачка написала розписку 03.06.2021 року. Не заперечує факту отримання від позивача 1700 доларів США, як половини суми від оренди спільної квартири. Текст розписки не несе в собі факту виникнення боргових зобов`язань перед позивачем. Протиправних дій у добровільній передачі позивачем грошової суми не вбачає. Жодних інших грошових сум від позивача не отримувала, інформація про передачу позивачем 02.06.2021 року їй 80000 грн. не відповідає дійсності, розписку 02.06.2021 року про отримання від позивача 80000 грн. не писала. В поясненнях слідчому у кримінальному провадженні пояснювала про приблизну суму 80000 грн. еквівалент 1700 доларів США, отриману від оренди спільної квартири, інших сум не отримувала від позивача. Належних та допустимих доказів позивачем на обгрунтування позовних вимог не надано, тому просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов, в задоволенні позову просила відмовити з огляду на безпідставність позовних вимог.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог з огляду на таке:

Зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 16.04.2011 року судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб , актовий запис № 90 зроблений Кіровським відділом ДРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області.

З наданого відповідачкою ОСОБА_1 договору купівлі-продажу від 28.11.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. за реєстровим № 1504, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.11.2019 року, судом встановлено, що сторони придбали у власність по1/2 частині кожному квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 29.5 кв.м.

З договорів оренди житлового приміщення від 30.06.2020 року та від 31.03.2022 року судом встановлено, що сторони, як орендодавці здають власну квартиру за адресою : кв. АДРЕСА_2 , в оренду.

З долученої позивачем на обгрунтування позовних вимог розписки від 03.06.2021 року судом встановлено та це не заперечувала в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 , що вона 03.06.2021 року отримала від ОСОБА_2 1700 доларів США , попередньо в розписці зазначено нею власноруч, що вона не має фінансових вимог з питання здачі квартири, яка знаходиться у власності в рівних частках, за період з вересня 2019 року до 31.05.2021 року , по АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 .

Так, згідно зі ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року № 6-122 цс14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

В той же час зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, а, отже, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-88цс13).

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували сімейні відносини, вони мають у спільній власності нерухоме майно-квартиру, яку здають в оренду, за що отримують орендну плату, написана відповідачкою розписка від 03.06.2021 року підтверджує факт отримання грошових коштів, пов`язаних з орендою квартири, тому їх стягнення з відповідача на підставі глави 83 ЦК України, як отримані без достатньої правової підстави є неможливим.

Суд приходить до висновку, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення створення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Суд звертає увагу на той факт, що лише в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, то ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03.06.2015 у справі № 6-100цс15, з якою також погодився Верховний Суд у постанові від 05.12.2018 у справі № 367/6344/16-ц.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що грошові кошти у розмірі 1700 доларів США, що були передані позивачем ОСОБА_2 відповідачці ОСОБА_1 03.06.2021 року, стосувалися поділу отриманої оплати від оренди квартири, що знаходиться у спільній власності сторін. Крім того, позивач ОСОБА_2 є дієздатною особою, вільний на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, в тому числі, і грошовими коштами. Аргументи, викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог, не свідчать про безпідставність отримання коштів ОСОБА_1 від ОСОБА_2 чи що така підстава відпала, оскільки вказане не було доведене позивачем в судовому засіданні, а відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 80000 грн. та 1700 доларів США на користь ОСОБА_2 на підставі ст. 1212 ЦК України.

Доказів передачі відповідачці 80000 грн. позивачем не надано. Суд не бере до уваги копію пояснення ОСОБА_1 , наданого дізнавачу СД ВП № 7 ДРУП у кримінальному провадженні, як неналежний доказ.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведені позовні вимоги, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та індексу інфляції відповідно до вимог ст. 625 ЦК України за користування безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 23523,37 грн. індекс інфляції за весь час прострочення; 3570,41 грн. 3 % річних, 75,73 доларів США 3 % річних, суд вважає за належне відмовити у задоволенні такої вимоги, оскільки вона є похідною вимогою від основної.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України позивачу понесені судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12,13, 141, 263, 265, 274 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складене 08 листопада 2023 року.

Суддя О.С. Овчиннікова