Справа № 182/8491/21
Провадження № 2/0182/256/2023
10.05.2023 м. Нікополь
Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька -Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом адвоката Шкуро Юлії Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, -
ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2022 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.111-112).
Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження у справі. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, своїм правом передбаченим ст.178 ЦПК України не скористалася, конверт, який був направлений за адресою його місця проживання та перебування, 21 березня 2023 року повернувся на адресу суду з відміткою «за закінченням строку зберігання» (а.с.115). Крім цього, відповідача про розгляд справи було повідомлено на офіційному сайті «Судова влада» (а.с.113).
Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.
Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч.2 ст. 77 ЦПК України).
Як встановлено судом ОСОБА_1 , працює в КП «МЖТІ» Нікопольської міської ради на посаді коменданта містечка для тимчасово переміщених осіб з січня 2015 року (а.с.13, 15-19). Відповідно до посадової інструкції від 04 січня 2021 року, в її обов`язки входить: забезпечення виконання робіт з утримання будівель (гуртожитків, що перебувають на балансі підприємства), а також суміжних споруд та прилеглої території в належному стані; організація прибирання та слідкування за додержанням чистоти у внутрішніх приміщеннях будівлі; забезпечення збереження та утримання в справному стані майна, яке знаходиться в будівлі; ведення обліку наявності майна, проводить періодичний огляд і складає акти на його списання; одержання і видача інвентаря і предметів господарського обслуговування та здійснення відповідного оперативного обліку; контроль виконання правил пожежної безпеки; знання, розуміння і застосування діючих нормативних документів, що стосуються її діяльності; заселення та переселення тимчасово переміщених осіб згідно договору або інших нормативних документів; своєчасно попереджати про виявлені недоліки і необхідність їх усунення; розміщення в будиночок модульного типу шляхом надання вільних ліжко-місць з урахуванням статевої належності, згідно умов договору; доведення до відома розміщеним особам щодо заборгованості зі сплати грошових коштів за проживання у транзитному містечку (а.с.14). Як вбачається з договору про тимчасове розміщення в транзитному містечку від 28 травня 2015 року, ОСОБА_2 разом з родиною було заселено до містечка (а.с.20). 30 червня 2015 року на засіданні міської житлової комісії з питань заселення (відселення) з транзитного містечка для тимчасового розміщення громадян, які переселяються зі східних регіонів України, було розглянуто заяву ОСОБА_4 , яка є цивільною дружиною ОСОБА_2 , на розселення (а.с.25-27, 28-30). 01 липня 2015 року між ОСОБА_2 та КП «Міська житлово-технічна інспекція» в особі директора було укладено договір про тимчасове розміщення в транзитному містечку (а.с.31-32). Як вбачається з матеріалів справи, від 05 серпня 2018 року, 14 серпня 2015 року, 20 серпня 2015 року жителями транзитного містечка до управління комунального майна Нікопольської міської ради Дніпропетровської області були направленні звернення та скарги щодо ОСОБА_2 , який постійно порушує правила проживання у транзитному містечку (а.с.33). Органами поліції було складено протоколи за ознаками адміністративного правопорушення за ст.173 КУпАП України (справи № 182/5483/21, 182/4358/21, 182/3037/20, 182/4076/20). Крім цього, в матеріалах справи міститься доказ того, що відповідач по справі, окрім поводження себе агресивно, вчиняє дії, які полягають в приниженні честі та гідності позивачки, яка є особою, що відповідає за заселення та переселення тимчасово переміщених осіб, згідно договору або інших нормативних документів. Так, позивачкою та її представником, на підтвердження викладених обставин, до матеріалів справи було долучено докази, які є належними, оскільки містять інформацію про предмет доказування у даній справі та наявність спору між позивачем та відповідачем, предметом якого є захист честі та гідності внаслідок поширення інформації.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Стаття 68 Конституції України вказує на те, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Згідно з ч.2 ст.5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до ст.200 ЦК України, інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.
За ст.201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно з ч.3 ст.277 ЦК України, негативна інформація про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
Статті 297, 299 ЦК України встановлюють, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно з частиною 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
У пунктах 18 та 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права.
Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Позов про спростування відомостей, що порочать честь і гідність, може бути пред`явлений особою, про яку поширено такі відомості, а також її близькими родичами, якщо відомості прямо чи посередньо їх порочать. Заінтересована особа має право на судовий захист у зазначеному порядку й у разі поширення таких відомостей щодо члена її сім`ї або іншого родича, який помер.
Зобов`язаними суб`єктами названих правовідносин є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам громадян чи організацій. Таким чином, відповідачем у справі про захист честі і гідності може бути фізична або юридична особа, яка поширила відомості, що порочать позивача.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка та її представник посилаються на те, що відповідачем в мережі Інтернет викладено дописи, які містять недостовірну інформацію та порушують її права на повагу до честі, гідності. Як доказ розповсюдження спірної недостовірної інформації, до позовної заяви позивачем долучено флеш-носій зі звинуваченнями викладений на відеохостингу «YOUTUBE», де відповідач розповсюджує на загальний огляд відео зі звинуваченнями та образами в бік ОСОБА_1 . Так, при огляді флеш-носія встановлено, що відповідачем в бік позивачки було висловлювання наступного характеру: «чучело», «кончена мразь» «вонючка», «дебільна», також погрози «обіллю гівном». Тобто, зазначена вище інформація безумовно принижує честь і гідність особи та її ділову репутацію, а отже, порушує особисті немайнові права. На переконання суду вказані твердження, які є недостовірними, не відповідають межам допустимої критики, не можуть бути засобом захисту фундаментальних конституційно-конвенційних прав широкого кола осіб. При цьому, суд бере до уваги, що подані докази, в цілому, містять негативну та недостовірну інформацію, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію. Тому, суд знаходить вказані підстави для визнання обставин в цілому такими, що містять негативну, недостовірну інформацію, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію.
У статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що веб-сайт - це сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - це складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник веб-сайту - це особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу.
У статті 1 Закону України «Про телекомунікації» зазначено: домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється; доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою.
Поняття «веб-сайт» міститься у наказі Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 25 листопада 2002 № 327/225 «Про затвердження Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади та Порядку функціонування веб-сайтів органів виконавчої влади», згідно з яким веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб`єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет.
Власником сайту є особа, на яку зареєстроване відповідне доменне ім`я. Доменне ім`я, зареєстроване у відповідному домені, використовується для позначення відповідного сайту. Для того щоб сайт був позначений конкретним доменним ім`ям, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім`я у відповідному домені.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про авторське і суміжні права», власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею.
Соціальна Інтернет мережа «YOUTUBE» - є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки, Інтернет мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію, неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи.
При цьому, надані позивачем та її представником відеозаписи поширеної інформації в соціальній мережі доводять факт її поширення саме відповідачем. Разом з тим, долучені до позовної заяви електронні носії є доказами, в розумінні статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, так як, найперше, є достовірними даними, з яких можна встановити дійсні обставини розміщення публікації в інтернет - мережі саме відповідачем. Таким чином, наявні всі підстави для висновку, що позивачем доведено те, що саме відповідач є автором спірного допису, на якому було поширено недостовірну інформацію.
За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про спростування недостовірної інформації, оскільки позивачем доведено факт поширення відповідачем інформації, яку позивач просить спростувати у позовних вимогах, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та вважає за необхідне визнати дії ОСОБА_2 такими, що полягали у висловленні на адресу ОСОБА_1 образливих, ганебних та нецензурних слів, що принижують та ганьблять її честь, гідність та ділову репутацію.
Що стосується вимоги щодо визнання інформації, яка поширена ОСОБА_2 щодо того, що ОСОБА_1 крадійка та в 1997 році була притягнута до кримінальної відповідальності і відбувала покарання за корупційне правопорушення - є недостовірною, тобто, такою, що не відповідає дійсності та порушує її особисті немайнові права, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Право визначення предмету позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.
При цьому, некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.
Згідно усталеної судової практики, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За обставинами справи встановлено, що відповідач на адресу позивачки висловлював образи, які в суду сумніву не викликають, проте, факт висловлювань відповідачем на адресу позивачки щодо притягнення її до кримінальної відповідальності в 1997 року та визнання даного твердження недостовірним та таким, що не відповідає дійсності і порушує її особисті немайнові права, судом до уваги не приймається. Оскільки докази на спростування даного твердження надано не було, а саме посилання представника позивача на ту обставину, що долучена трудова книжка не містить відміток про кримінальне покарання, а, навпаки, містить заохочення за плідну роботу, не є належним доказом на підтвердження даних обставин, так як дані обставини підтверджуються відповідними витягами з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості».
Тому, у зв`язку з недоведеністю, в цій частині суд відмовляє в задоволенні позову.
Щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.
За змістом ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, в тому числі, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зі змінами під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації.
У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Суд погоджується з твердженнями позивача та його представника щодо того, що збиранням та поширенням відповідачем недостовірної інформації щодо неї, доведенням цієї інформації до значного кола оточуючих його людей привело до негативних наслідків для неї та її життя, її родини, їй безумовно завдано моральної шкоди, оскільки її право на повагу до її особистої честі та гідності порушено.
Статтею 280 ЦК України передбачено, що, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
З урахуванням зазначеного, приведеного представником позивача обґрунтування, змісту порушеного права позивача, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в цій частині та стягнення з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 01 грн. 00 коп.
Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи зазначене, відповідно до розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 3 178 грн. 00 коп., сплачений при подачі позову до суду.
Керуючись ст.12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України суд, -
Позов адвоката Шкуро Юлії Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації задовольнити частково.
Визнати дії ОСОБА_2 , що полягали у висловленні на адресу ОСОБА_1 образливих, ганебних та нецензурних слів такими, що принижують та ганьблять її честь, гідність та ділову репутацію.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 01 гривня 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 178 грн. 00 коп.
В іншій частині позову відмовити у зв`язку з недоведеністю.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал