Провадження № 2/344/1055/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

з участю секретаря Бурянна Н.,

позивача ОСОБА_1 , його адвоката Боднарук А.М.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що відповідач отримав від позивача позику в сумі 2000 доларів США, але в строк, що нею визначений відповідач не повернув позику. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача 2000 доларів США.

В судовому засіданні позивач надав перед судом пояснення про те, що особисто передав відповідачу 2000 доларів США, відповідач склав розписку про отримання боргу і строк повернення боргу, але у визначений розпискою строк не повернув борг; у відповідача багато аналогічних боргів, багато судових рішень про стягнення з нього аналогічних боргів; передав відповідачу 2000 доларів США, які він при ньому здав в пункт обміну на гривні.

В судовому засіданні відповідач надав перед судом пояснення про те, що його діяльність полягає в тому, що він складає розписки і отримує позики для сплати платежів з оформлення спадщини закордоном; розписка у позивача є чернеткою, оскільки просив у позивача позику в сумі 6000 гривень, а він запросив 2000 доларів США за користування позикою в сумі 6000 гривень, тому відмовився від позики; дізнався що відповідач не знищував усі інші розписки відповідача; організовував можливість доходу для позивача в сумі 300000 Євро, для цього передав документи позивачу, які він йому не повернув; не визнає позов, але не відмовляється від своїх зобов?язань, оскільки йому теж не повертають позики його боржники; розписку склав особисто; проект розписки розроблений ним, оскільки він їх складає для отримання позик від знайомих йому осіб; розписка не дійсна бо в ній відсутній підпис позивача, а є тільки підпис відповідача.

13/08/2022 відповідачем складено розписку про те, що ним отримано від позивача «…грошові кошти в сумі еквівалентної 2000 доларів США…» та зобов?язався повернути до 31/08/2022; розписка складена в двох примірниках для кожної сторони, які мають однакову юридичну силу.

Верховний суд вказав, що у випадку, якщо визначені ст. 213 Цивільного кодексу правила тлумачення не дозволяють визначити зміст умови договору, застосовується тлумачення на основі принципу contra proferentem. Його суть: сторона, яка включила умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з її неясністю. При цьому не має значення, вона сама розробила таку умову або скористалася стандартним.

Крім того, це правило застосовується і щодо умов, які включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін».

Відповідну постанову у справі №753/11000/14-ц ВС прийняв 18.04.2018.

Так, в розписці вказано, що відповідач отримав від позивача еквівалент 2000 доларів США. Розписку складено особисто відповідачем, саме ним вказано, що він отримав еквівалент доларів США, а не безпосередньо долари США. При цьому в розписці не вказано, яку саме валюту отримав відповідач, якщо ним використано поняття «еквівалент».

При цьому в судовому засіданні позивач надав перед судом пояснення про те, що відповідач отримав від позивача саме іноземну валюту в сумі 2000 доларів США.

Таким чином на підставі принципу contra proferentem зміст розписки, складеної відповідачем підлягає тлумаченню саме проти відповідача, який склав її в такий спосіб, вказавши на отримання еквіваленту 2000 доларів США, а не безпосередньо доларів США у відповідному розмірі.

В п. 2 ст. 1047 ЦК України вказано, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В п. 1 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В п. 1 ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В п. 1 ст. 612 ЦК України вказано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже відповідач видав борговий документ, яким встановлено розмір зобов?язання та обов?язок повернути грошові кошти у відповідний строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Пояснення відповідача були спрямовані повідомлення інформації, яке не стосується предмету спору, що він розписку склав про те, що отримав позику, але позику не отримував.

При цьому відповідач не надав пояснень з того приводу, чому ним складено і передано борговий документ позивачу, якщо він не отримував позику.

В ч. 2 ст. 43 ЦПК України вказано в якості обов?язку учасника справи сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

У свою чергу відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже ризик не вчинення дій щодо спростування боргу за позикою за змістом процесуального закону покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Таким чином саме на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов?язок на спростування доводів позивача щодо порушення його прав. Однак відповідач не подав суду будь-якого заперечення правових підстав позову.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 в справі №826/1216/16.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини 3 статті 137 ЦПК України).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як встановлено ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є не співмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми (ч. 5 ст. 141).

Подання попереднього розрахунку сум судових витрат забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити не співмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Аналогічне наведено у постановах Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021, № 905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

В розрахунку позивача з адвокатом щодо участі в судових засіданнях вказані судові засідання за їх кількістю, яка передбачалась позивачем, а не кількість судових засідань, які безпосередньо проведено для розгляду спору. До часу ухвалення судового рішення позивачем не подано суду дійсний розрахунок безпосередніх судових, замість передбачуваних витрат, заснованих на припущенні.

Крім цього розрахунок позивача включає ознайомлення з документами, що не належить до будь-яких видів професійних правничих послуг, які підлягають компенсації за рахунок протилежної сторони.

Так само суду не надано доказу здійснення витрат в частині правничих послуг зі «…складання інших процесуальних документів…, підготовка та друк необхідних документів…».

Разом з цим позовна заява заснована на доведенні однієї обставини отримання боргу на підставі письмового боргового документу, що не становить особливої складності та не потребує значних витрат.

Таким чином, за рахунок відповідача позивачу підлягають компенсації витрат в сумі 3000 гривень.

Оскільки судові витрати не належать до категорії матеріально-правових вимог за предметом спору, тому в судовій резолюції за змістом резолютивної частини рішення зазначається сума витрат, яка підлягає компенсації за рахунок відповідача, без відмови в позові в частині судових витрат, які судом не ухвалено компенсувати за рахунок відповідача.

Так в ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Отже, в частині витрат на професійну правничу допомогу, що не ухвалено стягувати з відповідача, вони покладаються на позивача, оскільки саме ним обрано добровільно відповідного адвоката та погоджено відповідний порядок обчислення таких витрат та сплачено відповідні грошові кошти.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити;

стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_2 , 2000 доларів США боргу, 3000 витрат на професійну правничу допомогу;

стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 на користь держави 992,4 гривень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.