04.05.2023 Єдиний унікальний номер 205/553/23
Провадження № 2/205/829/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 рік м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Бізяєвої Н.О.

за участю секретаря судового засідання Ільїчової К.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» (далі ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що в період з 11.06.2012 по 26.05.2022 року, він перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі - ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш». 26.05.2022 Наказом №184к був звільнений за угодою сторін. На момент звільнення була нарахована, але не виплачена заробітна плата за травень 2022 у розмірі 82657,91 грн., за вирахуванням ПДФО 14878,42 грн., ВЗ 1239,87 грн. Згідно розрахункового листа, борг підприємства склав 53555,45 грн. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату. Згідно відомостей з державного реєстру фіз.. осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків на запит у електронному вигляді від 13.12.2022 за січень 2022 заробітна плата становила 20193,64 грн., за лютий 2022 р. 14560,00 грн. Середньомісячна середня заробітна плата за два календарних місяця склала 17376,82 грн. Середньоденна заробітна плата склала 579,22 грн. На час звернення до суду з позовом ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» не було виплачено йому заробітну плату. В зв`язку з чим просив суд стягнути з ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 53555,45 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та відкрито провадження у цій справі.

15.02.2023 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому останній частково визнає позовні вимоги ОСОБА_1 та просить суд задовольнити позовні вимоги останнього в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, проте відмовити у задоволені вимог про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, та просив розстрочити виконання рішення рівними частинами протягом шести місяців. Відповідач у відзиві зазначає, що дійсно, позивач працював на ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» та був звільнений за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. В період з 23.05.2022 по 26.05.2022 ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати. Починаючи з 26.05.2022 року й по сьогодні позивач не звертався, як звільнений працівник, який працював в день звільнення, не звертався до ПрАТ «ВП «Техмаш» з вимогою про розрахунок. Тривалість затримки виплат зумовлена з введеним воєнним станом в Україні, та як наслідок ПрАТ «ВП «Техмаш» має на сьогодні загальну заборгованість контрагентів перед ПрАТ «ВП «Техмаш» більше 57 мільйонів гривень. Підприємство активно приймає участь в тендерах на виконання будівельно-монтажних робіт з метою забезпечення існування підприємства й одержання можливості виконати свої зобов`язання щодо працівників підприємства в повному обсязі. Проте, у зв`язку з бойовими діями на території України потреба в послугах будівництва невелика.

03.03.2023 року позивачем на адресу суду надано відповідь на відзив, відповідно якого зазначено, що відповідно Постанови ВП ВС у справі №761/9584/15-ц, дійшла висновку, що встановлений ст.. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП ВС зазначила, що ці критерії можуть визначитися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. Щодо розстрочки виконання рішення рівними частинами, вважає що обставинами не переробної сили слід розуміти надзвичайні ситуації природного, техногенного, воєнного та соціально-політичного характеру. Для підтвердження наявності форс-мажорних обставин, повинен бути доданий відповідний сертифікат торгово-промислової палати. Крім того, посилання відповідача на скрутне фінансове матеріальне становище не є підставою для звільнення відповідача від виконання грошового обов`язку.

21.03.2023 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, аналогічного змісту відзиву, додавши інформацію, що ПрАТ «ВП «Техмаш» є виробничим підприємством, понад 33 роки здійснює господарську діяльність як на території України й поза її межами. Протягом часу повномасштабного вторгнення рф на територію України в історії підприємства не було жодного судового засідання щодо строків і розміру оплати праці в тому числі розрахунку при звільненні працівників. З 24.02.2022 підприємство одночасно втратило можливість здійснення господарської діяльності на найбільших будівельних об`єктах, лишилися робочого ресурсу у вигляді мобілізованих працівників. У зв`язку з чим, керівництвом було прийнято рішення: компенсацію за не використану відпустку здійснити після стабілізації фінансового становища підприємства, оскільки основною ціллю підприємства є збереження робочого ресурсу, сплачуючи заробітну плату і фізично «вижити» задля можливості виконати інші свої обов`язки.

Позивач ОСОБА_1 та його предстаник адвокат Ільїн О.М. в судове засідання не з`явились, раніше представник позивача в судовому засіданні надавав пояснення, щодо задоволення позовних вимог, визнавав розрахунок наданий представником відповідача, щодо середньоденної заробітної плати у розмірі 1011,95 грн., також підтвердив факт отримання позивачем від підприємства суми у розмірі 26778,00 грн. після звільнення.

Представник Відповідача ОСОБА_2 раніше в судовому засіданні підтримала викладені обставини у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив, просила відмовити у задоволені позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, підтримала клопотання про розстрочення виконання рішення.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 26.05.2022 року наказом №184к ОСОБА_1 було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією даного наказу, яка знаходиться в матеріалах справи.

Крім того, факт прийняття на роботу та звільнення з роботи ОСОБА_1 підтверджується також записами зробленими в трудовій книжці НОМЕР_1 від 24.07.1985 року та копією наказу про прийом на роботу №197К від 08.06.2012 та копією наказу про звільнення №184 К від 26.05.2022.

На момент звільнення ОСОБА_1 з посади електрогазозварника ручного зварювання ПрАТ «ВП «Техмаш», заборгованість по заробітній платі становила 53555,45 грн. (а.с. 17).

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачем станом на 04.05.2023 рік заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 погашена частково, яка підтверджується платіжними інструкцієями №17 від 24.02.2023, №61 від 24.04.2023, №2 від 03.05.2023, призначення платежу: частина компенсації невикористаної відпустки, по 8926,00 грн., загальна сума трьох виплат дорівнює 26778,00 грн., що також визналось представником позивача у письмових поясненнях від 04.05.2023 року.

Представник відповідача зазначав, що з 26.05.2022 та до розгляду справи по суті, ОСОБА_1 , як звільнений працівник, який не працював в день звільнення, не звертався до ПрАТ "ВП «Техмаш» з вимогою про розрахунок, а отже нарахування середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні є неправомірними.

Не проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні є наслідком відповідно до статті 117 КЗпП України покладення на відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній розмір заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні.

За загальним правилом, встановленим статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Представник відповідача не заперечував щодо наявної заборгованості підприємства при звільнені ОСОБА_1 в загальному розмірі 53555,45 грн.

Отже, на підставі оцінки наведених позивачем аргументів і наданих ним доказів суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність його вимог про стягнення заборгованості в розмірі 26777,45 грн. та задовольняє їх.

Стосовно позовних вимоги щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, суд виходить з наступного.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як встановлено судом, відповідачем порушені строки виплати заробітної плати позивачеві при його звільненні 26.05.2022, частковий розрахунок проведений у лютому 2023 року, в квітні та травні 2023 року, вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, отже з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 117 КЗпП України слід стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

Середній заробіток працівника визначається згідно ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, з подальшими змінами та доповненнями.

Відповідно до п.8 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 з наступними змінами передбачено нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюєтьсяшляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно письмових пояснень позивача від 04.05.2023 року, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 150598,28 грн. за весь період затримки, а саме з 27.05.2022 по 01.07.2022+ 6 місяців, тобто по 31.12.2022, що дорівнює 156 робочих днів, виходячи з середньоденної заробітної плати в сумі 965,38 грн.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні за правилами ст. 117 КЗпПУ, чинними на час звільння позивача, не була обмежена в часі та не залежала від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений висновок щодо застосування норм права, а саме ст. 117 КЗпПУ у редакції Закону № 3248-IV від 20.12.2005, тобто чинної на час звільнення позивача, наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Суд вважає, що у цьому випадку стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у заявленому позивачем розмірі призведе до невідповідності обсягу відповідальності відповідача принципу розумності та співмірності із допущеним правопорушенням.

З огляду на неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат у сумі 10000,00 грн.

Таким чином, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. На користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10000,00 грн.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (Глава ХІХ "Прикінцеві положення" КЗпП України).

Що стосується клопотання відповідача про надання розстрочки виконання рішення рівними частинами протягомшести місяців, суд доходить наступного висновку.

Відповідно ч. 7 ст. 265 ЦПК Україниу разі необхідності в резолютивній частині рішення суду також вказується, зокрема про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 267 ЦПК Українисуд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

При вирішенні заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання, потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Тобто, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення, його виконання може бути розстрочено на певних умовах або відстрочено.

При вирішенні питання про розстрочку або відстрочку виконання рішення повинні бути враховані інтереси стягувача та оцінені повідомлені боржником обставини, на які він вказує, як на підставу розстрочки або відстрочки виконання рішення, та які повинні бути суттєвими, в залежності від чого встановлюється можливість задоволення такої заяви.

Розстрочка або відстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників. Закон пов`язує можливість відстрочки та розстрочки виконання рішення суду лише з об`єктивними, тобто такими, що не залежать від волі боржника, обставинами, які носять винятковий характер і утруднюють виконання рішення суду у строк чи у встановлений судом спосіб.

На підтвердження неможливості виконати рішення суду відповідачем надано докази заборгованості контрагентів. В заяві вказано неспроможністю ПрАТ «ВП «Техмаш» в повному обсязі виконувати свої обов`язки у зв`язку з заборгованістю контрагентів перед ПрАТ «ВП «Техмаш» яка становить більше ніж 57 мільйонів гривень та заборгованістю ПрАТ «ВП «Техмаш» перед працівниками по сплаті заробітної плати більше ніж 3 мільйони гривень, однак як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 звільнено з підприємства і борг відповідача перед позивачем становить лише 26777,45 грн., що є незначною сумою для підприємства.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів).

Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України , суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Згідно пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 2684,00 грн з 1 січня 2023 року.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1390,15 грн за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті заробітної плати, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 695,06 грн. (1390,15 грн. х 26777 грн./53555,45 грн.).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10-13, 81, 82, 141, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 26777 (двадцять шість тисяч сімсот сімдесят сім) гривень 45 копійок без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 695 (шістсот дев`яносто п`ять) гривень 06 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Відповідач Приватне акціонерне товариство «Виробниче підприємство «Техмаш», , юридична адреса: 49022, м. Дніпро, вул..Маршала Малиновського, 94-Б.

Повний текст рішення складено 08 травня 2023 року.

Суддя: Н.О. Бізяєва