КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/6648/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 грудня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Виниченко Л.М. у м. Київ 18 липня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року позивач АТ «Універсал Банк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 69000 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що «monobank» є мобільним банком, в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank. Після перевірки кредитної історії на платіжних картках monobank за заявою клієнтів встановлюється кредитний ліміт. Особливістю проекту monobank є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно без відділень. Онбординг відбувається шляхом верифікації клієнта очно на точці видачі; верифікації клієнта очно у відділенні банку, верифікації клієнта очно співробітником служби доставки банку у зручному для клієнта місці; верифікація клієнта очно кредитним агентом у точці. Починаючи з травня 2020 року: відеоверифікація працівником банку дистанційно; ДІЯ шеринг на точці дистанційно та селфі клієнта; спрощена процедура через УБКІ, селфі клієнта та селфі клієнта з паспортом. Разом із встановленням на платіжній картці кредитного ліміту надається послуга - переведення витрати у розстрочку. За рахунок здійснення зазначеної операції стає доступним попередньо використаний кредитний ліміт. Умови і правила обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank/Universal Bank, опубліковані на офіційному сайті банку та постійно доступні для ознайомлення за посиланням https://www.monobank.ua/terms. Витяг з Умов та Тарифи за карткою monobank додаються до позову.

Відповідно до п.п. 4.2.19 п. 4 Розділу І на постійній основі, але не рідше ніж один раз на 30 календарних днів, клієнт зобов`язаний ознайомлюватися з чинною редакцією договору, що розташований за посиланням https://www.monobank.ua/termsта/або в мобільному додатку, з метою виконання умов договору з урахуванням можливих змін до нього. Згідно з п. 1 Розділу 1 «Терміни та визначення» Умов мобільний додаток - сервіс банку, що дозволяє надавати клієнтові банківські послуги через смартфон за допомогою мобільного додатку. Відповідно до п.п. 2.1 п. 2 Розділу 1 Умов банк відкриває клієнту поточний рахунок, операції за яким здійснюються з використанням платіжної картки та/або мобільного додатка, випускає та надає клієнту у користування платіжну картку, а також забезпечує здійснення розрахунків за операціями, здійсненими з використанням Платіжних карток та/або мобільного додатка, згідно умов Договору, в тому числі платіжної системи MasterCard/Visa, та відповідно до вимог чинного законодавства України, в тому числі нормативно-правових актів НБУ. Згідно з п.п. 2.3 п. 2 Розділу 1 Умов, відповідно до ст. 628 ЦК України договір, що укладається між банком та клієнтом є змішаним договором, в якому містяться елементи різних договорів, в тому числі але не виключно: договору банківського рахунка; договору про споживчий кредит. Відповідно до п. 5.3, 5.81. п. 5 Розділу 1 Умов клієнт погоджується, що операції, здійснені з використанням коду доступу до додатка, визнаються вчиненими клієнтом і оскарженню не підлягають, за винятком випадків, прямо передбачених законодавством України. Клієнт може скористатися послугами банку через мобільний додаток та інші канали обслуговування в Інтернет для отримання інформації та здійснення операцій. П.п. 2.1, 2.4, 2.5 п. 3 розділу ІІ Умов визначено, що для надання послуг банк видає клієнту картку. Підписанням анкети-заяви клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг «monobank». Датою укладення договору є дата підписання клієнтом анкети-заяви та отримання картки. Платіжна картка передається клієнту не активованою. Платіжна картка активується банком: (І) при додаванні інформації з картки в мобільний додаток з авторизацією за номером телефону, або (ІІ) при активації клієнтом віртуальної картки в мобільному додатку. З метою ідентифікації клієнта при проведенні операцій з використанням картки при активації картки встановлюється ПІН-код. ПІН-код є аналогом власноручного підпису клієнта. Клієнт погоджується, що використання карти і правильного ПІН-коду є належною і достатньою ідентифікацією держателя платіжної картки.

Надання і обслуговування кредиту обумовлене п. 5 розділу ІІ Умов. Також п. п. 5.5 - 5.19 п. 5 Розділу ІІ Умов визначена відповідальність за порушення строків виконання грошового зобов`язання клієнтом за договором.

06 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 06 жовтня 2020 року, якою визначено, що анкета-заява разом з Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Підписавши анкету-заяву, відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають договір, та зобов`язується виконувати його умови.

На підставі укладеного договору відповідачу надано кредит в розмірі 60000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка.

Станом на 13 січня 2023 року у відповідача прострочення зобов`язання зі сплати щомісячного мінімального платежу за договором сягнуло понад 90 днів, в зв`язку з чим на підставі п.п. 5.17 п. 5 розділу ІІ Умов, відбулось істотне порушення клієнтом зобов`язань, вся заборгованість за кредитом стала простроченою. Банк 13 січня 2023 року направив повідомлення про істотне порушення умов договору та про необхідність погасити суму заборгованості. Проте відповідач на контакт не виходив та не вчинив жодної дії, направленої на погашення заборгованості, в зв`язку з чим відповідно до п. 5.18, 5.19 Умов кредит став у формі «на вимогу». На залишок простроченої заборгованості банк нараховував неустойку, передбачену Тарифами. На підставі вищевикладеного загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед банком за договором станом на 15 лютого 2023 року становить 69000 грн., в тому числі загальний залишок заборгованості за наданим кредитом 69000 грн., заборгованість за пенею 0 грн., заборгованість за порушення грошового зобов`язання 0 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року позов АТ «Універсал Банк» частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 06 жовтня 2020 року станом на 15 лютого 2023 року в розмірі 28308,29 грн. та судовий збір 2684 грн., всього суму 30992,29 грн., в решті позову відмовлено.

Позивач АТ «Універсал Банк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов частково в розмірі 10012 грн., закрити провадження в справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 58998 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом першої інстанції не було досліджено механізму отримання банківських послуг проекту monobank, а також процедуру ознайомлення споживача з Умовами, правилами обслуговування рахунків фізичних осіб, Тарифами, Таблицею розрахунку вартості кредиту, Паспортом споживчого кредиту, тим самим суд дійшов передчасних висновків відносно того, що клієнт не був ознайомлений з вищезазначеними Умовами, правилами обслуговування рахунків фізичних осіб, Тарифами, Таблицею розрахунку вартості кредиту, Паспортом споживчого кредиту.

Детально наводив процедуру ідентифікації та верифікації клієнта, укладення договору, зазначив, що на етапі реєстрації відповідача за допомогою смартфону клієнта здійснюється генерація ключової пари (особистого та відкритого ключів), яка буде використовуватися удосконаленим електронним підписом у мобільному додатку для засвідчення усіх дій.

Наводив зміст ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», ст. 1, 17 Закону України «Про електронні довірчі послуги», ст. 207 ЦК України, розділ 6 Умов і правил обслуговування в АТ «Універсал Банк», зазначив, що електронний підпис, що використовується за укладеним із клієнтом договорами про надання банківських послуг «monobank» за своєю суттю є удосконаленим, тобто не базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.

Вказував, що згідно п. 3 анкети-заяви до договору про надання банківських послуг monobank відповідач просив встановити кредитний ліміт на суму, вказану у мобільному додатку, і на підставі укладеного договору та вищезазначеного пункту відповідач отримав кредит у розмірі 60000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка. Поміж цього, на постійній основі, але не рідше ніж один раз на 30 календарних днів, відповідач ознайомлюватися з чинною редакцією Умов і Правил.

Наголошував, що згоду клієнта зі змінами, доповненнями Умов і правил може бути підтверджено, зокрема та не виключно, проведенням клієнтом банківських операцій. Як вбачається з виписки про рух коштів, клієнтом було неодноразово здійснено банківські операції із використанням власної картки, таким чином, відповідач надавав свою згоду зі змінами, доповненнями до договору про надання банківських послуг від 06 жовтня 2020 року.

Звертав увагу, що та редакція Умов та правил, що наявна у матеріалах справи, може носити показовий характер та може змінюватись та доповнюватись позивачем. Однак у суду під час ухвалення рішення є безперешкодний доступ до актуальних Умов та правил, що доступні в публічному доступі в режимі реального часу на офіційному сайті банку, про що було зазначено в позовній заяві. Тому посилання суду першої інстанції на недоведеність з боку банку, що саме ці Умови і правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, є безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на приписах Закону України «Про електронну комерцію». Такі ж висновки щодо правомірності укладення сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року в справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року в справі № 234/7159/20.

Вказував, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму, договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений в письмовому вигляді, і такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року в справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року в справі № 127/33824/19.

Зазначив, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-383/2010 зроблено висновок про те, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Обґрунтовуючи розмір заборгованості, звертав увагу, що надання і обслуговування кредиту обумовлено п. 5 розділу ІІ Умов і правил. Згідно п. 5.3, 5.7, 5.9 сторони домовилися, що банк має право, на власний розсуд, переглядати ліміт до використання в межах суми ліміту кредитування, що зазначена в договорі. Банк надає інформацію про кредитний ліміт платіжної картки до її активації за допомогою мобільного додатку та/або контактного центру банку. На суму наданого кредиту банк нараховує відсотки. Також п. 5 розділу ІІ Умов і правил визначена відповідальність за порушення строків виконання грошового зобов`язання клієнтом за договором. Згідно п. 5.16 у разі порушення терміну сплати щомісячного мінімального платежу понад 90 днів вся заборгованість за кредитом вважається простроченою, на залишок простроченої заборгованості банк нараховує, а клієнт сплачує штраф у розмірі згідно із тарифами, але не більше 50 % від суми одержаного клієнтом кредиту, при цьому діє відсоткова ставка за користування кредитом в розмірі 0,00001 % річних. Згідно п. 5.19, з моменту направлення вимоги і до повного погашення на залишок суми заборгованості нараховується штраф у розмірі 100 грн. та пеня у розмірі 6,4 % на місяць за кожен день прострочення заборгованості. Відповідно до п. 5.23 п. 5 розділу ІІ Умов у разі, якщо на рахунку клієнта не вистачає власних коштів для внесення щомісячного мінімального платежу, банк має право самостійно збільшити кредитний ліміт на суму заборгованості клієнта за договором та направити відповідні грошові кошти на здійснення щомісячного мінімального платежу, погашення відсотків за користування кредитним лімітом та неустойки за прострочені платежі згідно тарифів.

Наголошував, що оскільки відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору (не сплатив щомісячні мінімальні платежі), що має відображення у розрахунку заборгованості за договором та виписці про рух коштів по картці відповідача, у останнього виникла заборгованість. Враховуючи, що у відповідача прострочення зобов`язання із сплати щомісячного мінімального платежу за договором сягнуло понад 90 днів, на підставі п. 5.16 п.5 розділу ІІ Умов, відбулось істотне порушення клієнтом зобов`язань, то вся заборгованість за кредитом стала простроченою. Банк направив повідомлення «пуш» про істотне порушення умов договору та про необхідність погасити суму заборгованості. Відповідач на контакт не відходив та не вчинив жодної дії, направленої на погашення заборгованості, в зв`язку з чим та відповідно до п. 5.18, 5.19 Розділу ІІ Умов, кредит став у форму «на вимогу», на залишок простроченої заборгованості банк нараховував неустойку, передбачену тарифами.

Звертав увагу, що заборгованість відповідача за договором про надання банківських послуг «monobank» від 06 жовтня 2020 року станом на 15 лютого 2023 року, яка пред`являлася в суді першої інстанції, складала суму в загальному розмірі 69000 грн. Однак відповідач вже після звернення позивача до суду до 03 липня 2023 року частково погасив заборгованість за кредитом в загальному розмірі 61672 грн. Таким чином, відповідно до виписки про рух коштів, станом на 21 серпня 2023 року, баланс по рахунку становить 88 грн., а кредитний ліміт встановлений у розмірі 10000 грн. Тобто заборгованість складається з використаного відповідачем кредитного ліміту та складається з 10100 грн. - 88 грн. = 10012 грн.

В іншій частині заборгованості позивач вважає за необхідне просити суд закрити провадження по справі.

На підставі вищезазначеного, загальний розмір заборгованості відповідача перед банком за договором становить 10012 грн., що складається з загального залишку заборгованості (тілом кредиту) 10012 грн., заборгованості за пенею та комісією 0 грн., заборгованість за порушення грошового зобов`язання 0 грн. В зв`язку з тим, що відповідач лише частково здійснював операції з поповнення своєї банківської картки, розмір яких був значно меншим за поточні витрати по картковому рахунку, як вбачається із виписки про рух коштів та розрахунку заборгованості, виникла наявна заборгованість. Отже, сума коштів, яка досі не була повернута банку, складається з невикористаного кредитного ліміту і становить загалом 10012 грн.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 03 лютого 2023 року в справі № 758/10335/16-ц про те, що якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 14 липня 2020 року в справі № 367/4970/13-ц про те, що заперечуючи розмір кредитної заборгованості, розрахований банком, боржник та його представник не надали до суду докази, які б спростовували як факт надання кредиту у розмірі, визначеному кредитним договором, так і розмір боргу, що є процесуальним обов`язком боржника.

Вказував, що будучи повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не надав суду контррозрахунок суми заборгованості, який би суд міг належним чином оцінити чи інший доказ, наприклад, висновок експертизи, про невірність наданого банком розрахунку, відтак, відсутні законні підстави для того, щоб піддати сумніву нараховану позивачем суму боргу, враховуючи, що вона підтверджена наданими позивачем у сукупності доказами.

Наголошував, що застосування до спірних правовідносин правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, є передчасним та незаконним з огляду на відсутність подібності правовідносин.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно анкети-заяви до договору про надання банківських послуг від 06 жовтня 2020 року з копією паспорту та ідентифікаційного коду ОСОБА_1 , підписаної ОСОБА_1 , він просить АТ «Універсал Банк» відкрити поточний рахунок у гривні на ім`я ОСОБА_1 , встановити кредитний ліміт на суму, вказану у додатку. Пільговий період за користування кредитним лімітом становить до 62 днів. У разі виходу з пільгового періоду на кредит буде нараховуватися відсоткова ставка 3,1 % на місяць. Решта умов, передбачених ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначені в договорі та тарифах. Беззастережно погоджувався з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту, про зміну доступного розміру дозволеного кредитного ліміту банк повідомляє його шляхом надсилання повідомлень у мобільний додаток. Погоджувався з тим, що ця анкета-заява разом з Умовами і правилами обслуговування фізичних осіб в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів, Таблицею обчислення вартості кредиту, Паспортом споживчого кредиту і Тарифами складають договір про надання банківських послуг. Підписанням цього договору підтвердив отримання примірника договору в мобільному додатку monobank, своє ознайомлення та згоду з умовами договору, укладення ним договору і зобов`язання виконувати умови договору. Підтвердив, що інформація, передбачена ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» йому надана шляхом її розміщення у договорі та на офіційному сайті банку. Засвідчив генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем, яка буде використовуватися УЕП у мобільному додатку з метою засвідчення його дій. Визнав, що УЕП є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки з власноручним підписом на документах на паперових носіях. Підтвердив, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися ним та/або банком з використанням простого електронного підпису або УЕП. Підтвердив, що ця анкета-заява є також заявою на відкриття рахунку (а. с. 8).

На а. с. 9 - 21 знаходиться копія витягу з Умов і правил обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank|Universal Bank в редакції протоколу правління від 24 листопада 2021 року, яка набуває чинності з 27 листопада 2021 року.

На а. с. 22 - 26 знаходиться витяг з тарифів за Чорною карткою monobank, Паспорт споживчого кредиту Чорної картки monobank.

На а. с. 27 - 30 знаходиться копія паспорту та РНОКПП ОСОБА_1 .

Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 06 жовтня 2020 року, наданого позивачем, станом на 15 лютого 2023 року загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 69000 грн., загальний залишок заборгованості за відсотками 0 грн., заборгованість за пенею 0 грн. (а. с. 6 - 7).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надані нові докази, а саме копію виписки по особовому рахунку відповідача за період з 06 жовтня 2020 року по 21 серпня 2023 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ньому не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що заявник не надав доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не заявив клопотання про приєднання нових доказів та продовження процесуального строку для подання нових доказів, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Крім того, в постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено, що за змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

В постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21) зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Враховуючи викладене, оскільки наданий доказ (виписка за період з 06 жовтня 2020 року по 21 серпня 2023 року) не існував на час ухвалення рішення судом першої інстанції та не досліджувався ним, то апеляційний суд не може врахувати його як доказ, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом встановлено, що 06 жовтня 2020 року АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір у вигляді анкети-заяви, за умовами якої ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в розмірі 69000 грн.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, оскільки законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги, і відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору також не оскаржував.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами кредитний договір від 06 жовтня 2020 року у вигляді анкети-заяви, підписаної відповідачем ОСОБА_1 та представником банку, не містить строків здійснення періодичних платежів та не зазначено процентну ставку; оскільки позивачем проводилось списання нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, загальна сума яких складає 40691,71 грн., що на думку суду, з урахуванням вищенаведеного, є безпідставним зняттям коштів, оскільки ОСОБА_1 не погоджував сплату відсотків за користування кредитними коштами за договором від 06 жовтня 2020 року, вказана сума коштів підлягає зарахуванню на погашення саме тіла кредиту, тому суд вважав за необхідне зменшити суму заборгованості за тілом кредиту 69000,00 грн. за рахунок безпідставно списаних банком відсотків у розмірі 40691,71 грн.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 викладено правовий висновок, згідно якого без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Також судом першої інстанції було враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року в справі № 643/5521/19, згідно яких «в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».

Разом із тим, посилаючись на наведені постанови Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції не з`ясував, чи є обґрунтованим застосування викладених у ній правових висновків з урахуванням конкретних обставин справи і наявних в ній доказів.

Так, зменшуючи розмір заборгованості за тілом кредиту на розмір відсотків у розмірі 40691,71 грн., які, за висновками суду, були безпідставно списані позивачем, суд першої інстанції залишив поза увагою, що в анкеті-заяві від 06 жовтня 2020 року безпосередньо зазначено, що у разі виходу з пільгового періоду на кредит буде нараховуватися відсоткова ставка 3,1 % на місяць (а. с. 8).

Отже, умови кредитування щодо сплати процентів передбачені безпосередньо в анкеті-заяві, особисто підписаній відповідачем, що судом першої інстанції залишено поза увагою і зроблено помилковий та передчасний висновок про часткове задоволення позову.

Апеляційний суд також враховує доводи апеляційної скарги, що у даній справі відповідачем не оспорювався факт отримання кредитних коштів, а також розмір заборгованості, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав як для стягнення з відповідача тіла кредиту, так і для нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Виходячи із наведеного, оскільки заборгованість за наданим кредитом позичальником повернута не була, апеляційний суд приходить до висновку, що банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення тіла кредиту в розмірі 69000 грн., даний розмір заборгованості відповідачем не спростований.

Разом із тим, 21 листопада 2023 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника позивача АТ «Універсал Банк» Македона О.А. про відмову від частини позовних вимог, аргументоване тим, що заборгованість відповідача за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 06 жовтня 2020 року станом на 15 лютого 2023 року складала суму в загальному розмірі 69000 грн., однак відповідач вже після звернення до суду частково погасив заборгованість за кредитом в загальному розмірі 61672 грн., і відповідно до виписки про рух коштів, станом на 21 серпня 2023 року, баланс по рахунку становить 88 грн., а кредитний ліміт встановлений в розмірі 10000 грн., тобто заборгованість складається з використаного відповідачем кредитного ліміту та складає 10100 грн. - 88 грн. = 10012 грн. З огляду на зазначене просив прийняти відмову АТ «Універсал Банк» в частині позовних вимог до ОСОБА_1 в розмірі 58988 грн. та закрити провадження в цій частині.

Вирішуючи дану заяву, апеляційний суд враховує наступне.

Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 2 ст. 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій.

Відповідно до ч. 3 ст. 206 ЦПК України у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до положень ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

З наведеного слідує, що позивач АТ «Універсал Банк» має законну можливість реалізувати своє диспозитивне право щодо розпорядження своїм процесуальним способом захисту шляхом відмови від позову у апеляційному суді.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що заява АТ «Універсал Банк» про відмову від позову в частині вимог підлягає задоволенню, відмову від позову суд приймає як таку, що не суперечить закону і не порушує прав; обставин, передбачених ч. 6 ст. 49, ч. 5 ст. 206 ЦПК України, судом апеляційної інстанції не встановлено, тому провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості в розмірі 58988 грн. підлягає закриттю.

Апеляційний суд враховує, що положеннями ст. 373 ЦПК України у разі прийняття відмови позивача від позову передбачено визнання нечинним судового рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, разом із тим, оскільки позивач відмовляється лише від частини заявлених позовних вимог, а апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року, це унеможливлює застосування приписів ст. 373 ЦПК України в частині визнання судового рішення нечинним.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом в розмірі 2684 грн., та при поданні апеляційної скарги в розмірі 4026 грн., всього 6710 грн.

Керуючись ст. 7, 206, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року скасувати.

Прийняти відмову Акціонерного товариства «Універсал Банк» від позову в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором про надання банківських послуг Monobank від 06 жовтня 2020 року в розмірі 58988 грн. та закрити провадження в цій частині.

Позов Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» (м. Київ вул. Автозаводська 54/19 м. Київ ) заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 06 жовтня 2020 року в розмірі 10012 грн., а також судові витрати в розмірі 6710 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.