_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/239/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2023 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Огренич І.В.

при секретарі - Грабовій Т.П.,

за участю: представника позивача - адвоката Манушина В.О.,

представника відповідача адвоката Іванової Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Одесі цивільну справуза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліта Мехманівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою в якій просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 на користь батька, ОСОБА_5 , засвідчений 29 листопада 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М.за реєстром №2050 недійсним. При цьому позивач посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності від 27.04.1998 року йому належала квартира АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 52,8 кв.м., житловою площею 29 кв.м. В 2019 році батько позивача, ОСОБА_5 , тяжко захворів і йому для одужання необхідно було проводити операцію, для проведення якої необхідно було мати значну суму коштів, яких батько не мав. Він звернувся до позивача з проханням допомогти йому отримати кошти за рахунок продажу спірної квартири. В зв`язку з цим ОСОБА_1 оформив у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. договір дарування квартири АДРЕСА_1 на користь свого батька. Після смерті батько, ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружина ОСОБА_2 погрожує позбавити його права на спадщину, шляхом подання відповідного позову, внаслідок чого позивач буде остаточно визнаний особою без визначеного місця проживання. Враховуючи, що укладений договір дарування спірної квартири, був укладений без вільного волевиявлення позивача, під впливом тяжкої хвороби батько, ОСОБА_1 вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Представник позивача адвокат Манушин В.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Іванова Г.С., надала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що ОСОБА_1 насправді завжди був лише номінальним власником спірної квартири, оскільки ОСОБА_5 разом із дружиною, ОСОБА_2 працювали за кордоном, а саме в Представництві Російського Морського Регістру Судноплавства у В`єтнамі та надсилали позивачу кошти, який за домовленістю вносив їх за житло за Договором про побудову житла з поетапною оплатою від 16.07.1996 року та після повної оплати в 1998 році оформив квартиру на своє ім`я. Після повернення з В`єтнаму, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зробили в спірній квартирі ремонт та проживали, переоформлення квартири було тільки питанням часу. Щодо відсутності волевиявлення позивача та вплив тяжкої хвороби, відповідач зазначив, що спірна квартира була подарована за добровільним волевиявленням позивача в листопаді 2019 року, а ОСОБА_5 потрапив в аварію, де отримав тяжкі травми в травні 2020 року. Крім того у випадку термінової потреби коштів на лікування батька, логічніше було б продати спірну квартиру, взяти кредит під заставу, а не укладати договір дарування. Враховуючи, що позивачем не доведено обставини на які він посилається, адвокат Іванова Г.С. просила у задоволенні позову відмовити.

3- ті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до судового засідання не з`явились, повідомлялись.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, 27 квітня 1998 року ОСОБА_1 . Управлінням по обліку, розподілу та реалізації житлової площі виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів було видано Свідоцтво, індексний номер 37798, на право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 52,8 кв.м., житловою площею 29 кв.м., яке було зареєстровано в Єдиному державному реєстрі реєстрації прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" за номером запису 114 доп, стор.29, реєстр 3214 від 04 червня 1998 року.

29.11.2019 року ОСОБА_1 у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. оформив договір дарування квартири АДРЕСА_1 на користь свого батька, ОСОБА_5 .

18.10.2019 року ОСОБА_1 знятий з реєстрації за вищевказаною адресою та 18.10.2019 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь-якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.

Згідно ч.5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття /зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов`язків для обдаровуваного.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року з наступними змінами, під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

Як вбачається з вимог ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.04.2016 року по справі № 6-372цс16, якою визначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку,неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 15 травня 2023 року по справі № 522/9246/19.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Положеннями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

На виконання вказаної норми закону, під час посвідчення оспорюваного договору дарування укладеного між сторонами, нотаріусом чітко зазначено про встановлення дієздатності сторін та про те, що сторони даного договору дарування перебувають при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміють значення своїх дій, а також дарувальник стверджує, що він здійснює дарування без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, що стверджується підписами сторін на договорах дарування.

Судом також встановлено, що батько позивача ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , від ускладнень Covid-19, за рік до смерті, 26.05.2020 року він потрапив в аварію, де отримав тяжкі травми та не міг самостійно пересуватися, носив апарат Єлізарова.

Квартира АДРЕСА_1 була подарована до аварії, а саме 29.11.2019 року.

18.10.2019 року, до відчуження спірної квартири, позивач добровільно змінив місце реєстрації за іншою адресою.

Крім того, з технічного запису судового засідання від 27.01.2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, який був наданий представником відповідача - адвокатом Івановою Г.С., вбачається, що ОСОБА_1 надавав пояснення і особисто зазначив, що спірна квартира формально була оформлена на нього, а фактичним власником завжди був батько, він ніколи не проживав в квартирі АДРЕСА_1 , а тому коли батько сказав подарувати квартиру, оскільки можливо в подальшому якщо виникніть необхідність робити йому операцію і буде потреба в грошах, може стане питання відчуження спірної квартири, ОСОБА_1 добровільно пішов до нотаріуса і оформив договір дарування спірної квартири на батька.

Жодних доказів критичного стану здоров`я батька, його потреби у дорогому лікуванні ОСОБА_1 не надано, позивачем не доведено факт укладення договору на вкрай невигідних для нього умовах під впливом тяжких обставин.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.ч. 1-4ст. 12 ЦПК України,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зазначений обов`язок кореспондується ч.1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України,доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

При таких обставинах, надаючи оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає вимоги ОСОБА_1 не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 12,13, 76-83, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимогиОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліта Мехманівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено та підписано 23.10.2023 року.

Суддя Огренич І. В.