Справа № 630/50/23
Провадження № 2/630/70/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2023 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.,

за участі секретаря Санжаровської Н.М.,

представника позивача (дистанційно) Перепелиці О.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача (дистанційно) Лаєвської М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Люботин Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 630/50/23 (провадження № 2/630/70/23) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з вимогами про поділ спільного майна, набутого у період шлюбу, шляхом визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 40,50 кв.м, житловою площею 19,90 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий № :29:014:0033, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,

в с т а н о в и в:

В обґрунтування заявленого позову представник позивача ОСОБА_3 вказав, що з 14 липня 2012 року і по 28 серпня 2021 року позивач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 і в період шлюбу ними було набуто спільне майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки з кадастровим № :29:014:0033, площею 1000 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно із п. 7.3. договору купівлі-продажу від 26 липня 2012 року житловий будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, що підтверджено підписом відповідача після ознайомлення з його умовами, змістом та правовими наслідками. Але після розірвання шлюбу добровільної згоди щодо розподілу зазначеного майна з відповідачем не досягнуто, що й змусило її звернутися до суду.

Ухвалою від 20 січня 2023 року було відкрито провадження в справі.

На адресу суду 21 лютого 2023 року надійшов відзив від 15 лютого 2023 року, поданий представником відповідача ОСОБА_4 поштою, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Так, відповідачем визнаються ті обставини, що з 14 липня 2012 року і по 28 серпня 2021 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_2 , і що лише через 12 днів після реєстрації шлюбу ним, ОСОБА_1 , було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , та двох земельних ділянок з кадастровими номерами :29:014:0033, площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, і :29:014:0082, площею 0,0089 га для ведення особистого селянського господарства. Але вказане майно не являється спільним майном подружжя, оскільки було придбано відповідачем за особисті кошти, що були набуті ще до шлюбу. Так, житловий будинок був підшуканий відповідачем для придбання ще до шлюбу, бо 05 червня 2012 року між ним і власницею будинку гр. ОСОБА_5 був укладений попередній договір, посвідчений нотаріально, в п. 4 якого було вказано, що житловий будинок і дві земельні ділянки будуть придбані ОСОБА_1 за особисті кошти в строк до 01 серпня 2012 року. На день укладення попереднього договору 05 червня 2012 року відповідач мав в своєму розпорядженні грошові кошти в сумі 17000,00 доларів США. Але так сталося, що в момент укладення основного договору про купівлю житлового будинку та земельних ділянок позивач ОСОБА_2 надала на вимогу приватного нотаріуса заяву про згоду на придбання спірних житлового будинку і земельних ділянок за рахунок спільних коштів подружжя. Про складання ОСОБА_2 такої заяви приватний нотаріус не повідомила відповідачу ОСОБА_1 , тому він не був обізнаний про її існування. Тому у відповідача виникають обґрунтовані сумніви у тому,що спірне майно було набуте за час шлюбу саме у результаті спільних трудових і грошових затрат подружжя.

Інших процесуальних заяв по суті сторонами не подано.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, в своїх поясненнях він посилався на обставини, викладені в позові. Окремо представник позивача вказав на те, що грошові кошти на придбання житлового будинку і земельної ділянки відповідач ОСОБА_1 отримав у своє розпорядження саме в день укладення договорів купівлі-продажу, але те, що ці грошові кошти були саме його особистим майном не підтверджено належними доказами.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Виступаючи з промовою, відповідач пояснив, що у 2011 році він після розлучення із дружиною повернувся проживати до квартири своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 , де на той час проживав ще й його молодший брат з дружиною і дитиною. Так як місця усім не вистачало, усією сім`єю вирішили купити для нього окремий житловий будинок, після чого розпочались пошуки гідного варіанту. В травні 2012 року нарешті підшукати прийнятний варіант будинку в м. Люботин, і 05 червня 2012 року з власником був укладений попередній договір, за умовами якого основний договір мав бути укладений до 01 серпня 2012 року, бо у власників не були готові усі необхідні документи для здійснення продажу. Для придбання житлового будинку він планував використати власні заощадження, приблизно 3000,00 доларів США, і ті гроші, які зібрали для нього мати і брат. Ще у 2011 році він познайомився із ОСОБА_2 , яка проживала в смт. Манченки у своїх батьків. З квітня 2012 року він почав з нею підтримувати постійні стосунки, та вирішив з нею одружитися, бо вважав, що зможе створити з нею сім`ю. Він, ОСОБА_1 , також повідомив ОСОБА_2 , що вибрав для купівлі житловий будинок в м. Люботин, і навіть возив її оглянути цей будинок, який їй сподобався. Невдовзі після цього вони подали заяву до органу РАЦС про укладення шлюбу та їм призначили дату реєстрації шлюбу через 30 днів. Після реєстрації їх шлюбу вони продовжити проживати окремо, кожен у своєму помешканні, бо планували спільне сімейне життя розпочати вже після переїзду до житлового будинку. Так, у день, коли було заплановано укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, він взяв у своєї матері гроші і поїхав до нотаріуса. Поряд з офісом нотаріуса його вже чекала ОСОБА_2 і власниця будинку. Під час оформлення усіх необхідних документів виявилось, що у приватного нотаріуса відсутній апарат для перевірки грошових купюр, тому приватний нотаріус запропонувала йому і власниці будинку перевірити гроші в будь-якому іншому місці, а вона тим часом підготує усі необхідні документи. Коли він, ОСОБА_1 , повернувся до офісу приватного нотаріуса, то усі документи були підготовлені, він їх підписав, після чого поїхав з ними додому. Лише ввечері того ж дня він помітив, що у договорі купівлі-продажу вказано, що житловий будинок і земельні ділянки придбані за згодою його дружини та за рахунок спільних грошових коштів. Він був не згоден з цим. Але вже наступного дня він разом із ОСОБА_2 переїхали до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де й проживали до грудня 2018 року, коли ОСОБА_2 покинула його та поїхала на заробітки до Польщі. А наприкінці серпня 2021 року вони розлучились і ОСОБА_2 одразу висловила вимогу про передачу їй половини житлового будинку і земельної ділянки, які є спільною власністю подружжя. Він відмовив їй, бо вважає себе одноособовим власником цього майна.

Представник відповідача ОСОБА_4 підтримала виступ відповідача та просила відмовити в задоволенні позову саме з тієї підстави, що спірне майно було набуте виключно за особисті кошти відповідача, що підтверджується змістом попереднього договору від 05 червня 2012 року, укладеного до шлюбу.

В судовому засіданні, вислухавши промови учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд з`ясував наступне.

Спірним майном є житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрований з 01 серпня 2012 року на праві власності в цілому на ім`я відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується засвідченою копією договору купівлі-продажу, посвідченого 26 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П. за реєстр. № 2757, та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 272352082 від 30 серпня 2021 року.

Спірним майном також є земельна ділянка площею 1000 кв.м, кадастровий № :29:014:0033, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка на праві власності належить ОСОБА_1 , що підтверджується засвідченою копією договору купівлі-продажу, посвідченого 26 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П. за реєстр. № 2760, та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-022 від 23 грудня 2022 року.

З 14 липня 2012 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , виданого 14 липня 2012 року Комінтернівським відділом державної РАЦС Харківського міського управління юстиції. Шлюб між сторонами було розірвано 28 серпня 2021 року, про що Харківським відділом державної РАЦС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було видано свідоцтво НОМЕР_2 .

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на спірні житловий будинок і земельну ділянку відбулось в період шлюбу.

Таким чином, обсяг спільно нажитого подружжям майна, наявного на час розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, складається з житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вимог щодо визначення іншого майна, як об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, стосовно якого може постати питання про поділ, сторонами у справі не заявлено.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За положенням частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова ВС у справі № 595/324/17 від 12 червня 2019 року).

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя (Постанова ВС у справі № 711/2302/18 від 22 січня 2020 року).

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач ОСОБА_1 наголошував на тому, що спірні житловий будинок і земельна ділянка є його особистою власністю. Але на підтвердження таких доводів відповідачем не представлено судове рішення про визнання за ним права особистої власності на спірне майно, що було б належним і допустимим доказом з огляду на його пояснення про те, що він ще ввечері 26 липня 2012 року дізнався про наявність у тексті договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки пункту про придбання такого майна за рахунок спільних коштів подружжя, і був з цим незгоден.

Під час проведення підготовчого провадження в даній справі відповідач ОСОБА_1 мав процесуальну можливість подати зустрічний позов до позивача ОСОБА_2 з вимогами про визнання за ним права особистої власності на спірне майно. Але й таким правом відповідач не скористався.

В своїх доводах відповідач ОСОБА_1 також вказував, що придбання спірного майна за особисті кошти підтверджується змістом попереднього договору, укладеного з ОСОБА_5 , власницею житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та посвідченого 05 червня 2012 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С.Л. за реєстр. № 1087.

Але з такими доводами суд не погоджується, з огляду на таке. Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором; істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Так, зі змісту попереднього договору, посвідченого 05 червня 2012 року, вбачається, що такий договір був укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , які зобов`язалися до 01 серпня 2011 року укласти основний договір купівлі-продажу нерухомого майна, і що в п. 2 цього договору були встановлені умови основного договору. Зокрема, визначено сторони майбутнього договору продавець ОСОБА_5 , покупець ОСОБА_1 ; об`єкт купівлі-продажу спірні житловий будинок і земельна ділянка; ціна; розподіл витрат за нотаріальне посвідчення основного договору. Усі інші умови основного договору, які не установлені попередній договором, сторони вирішили узгодити під час укладання основного договору.

Отже, придбання спірного нерухомого майна виключно за особисті грошові кошти ОСОБА_1 не було істотною умовою основного договору. Тому відсутні підстави вважати, що укладення 26 липня 2012 року основних договорів купівлі-продажу спірних житлового будинку і земельної ділянки не могло відбутися інакше, як за умови сплати їх вартості лише за рахунок особистих коштів покупця, тобто відповідача ОСОБА_1 .

Відповідачем ОСОБА_1 також представлені дві розписки від 26 липня 2012 року, зі змісту яких випливає, що ним були отримані від його матері ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 14000,00 доларів США в якості оплати за відмову від права на частину трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь рідного брата ОСОБА_7 .

Допитані в судовому засіданні за ініціативою представника відповідача в якості свідків ОСОБА_6 мати відповідача, і ОСОБА_7 , молодший брат відповідача, підтвердили, що після того, як ОСОБА_1 переїхав проживати до них у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , постало питання необхідності придбання йому окремого житла. Вони вирішили віддали ОСОБА_1 власні заощадження в обмін на частину вказаної квартири, якою володіє ОСОБА_1 . Свідок ОСОБА_6 додатково пояснила, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на справі спільної сумісної власності їй та її синам в порядку приватизації, проведеної у 2004 році. Але й до тепер ОСОБА_1 переоформлення права власності на частину квартири на його, ОСОБА_7 , користь не здійснив. Свідок ОСОБА_6 також підтвердила, що 26 липня 2012 року вона передала ОСОБА_1 грошові кошти, а він на її прохання написав розписку про отримання грошей. Вона також просила його не одружуватися, доки не купить будинок. Про те, що ОСОБА_1 одружився, вона дізналася лише в серпні 2012 року.

Аналізуючи зміст письмових розписок в сукупності з показаннями свідків, суд робить висновок про відсутність підстав стверджувати, що грошові кошти в сумі 14000,00 доларів США були отримані ОСОБА_1 саме від відчуження права власності на частину квартири, в якій він проживав, як об`єкту його особистої приватної власності. Письмових доказів на підтвердження отримання грошових коштів за цивільно-правовими угодами реалізації особистого майна відповідач ОСОБА_1 також не представив.

На ту обставину, що спірні житловий будинок і земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , були придані саме за рахунок спільних грошових коштів подружжя і являються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, вказує зміст досліджених судом договорів купівлі-продажу.

Так, в п. 7.3. договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 26 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П. за реєстр. № 2757, вказано, що цей договір укладається за попередньою письмовою згодою ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище позивача), дружини ОСОБА_1 , на придбання нерухомого майна на грошові кошти, які є спільною власністю подружжя.

Також в п. 6 договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 26 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П. за реєстр. № 2760, вказано, що цей договір укладається за попередньою письмовою згодою ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище позивача), дружини ОСОБА_1 , на придбання земельної ділянки на грошові кошти, які є спільною власністю подружжя.

Крім того, з пояснень, наданих відповідачем ОСОБА_1 в судовому засіданні, суд робить висновок, що метою придбання житлового будинку і земельної ділянки, на якій він розташований, було створення умов для спільного проживання з ОСОБА_2 як дружиною, тобто відповідач діяв в інтересах сім`ї. На це вказує те, що він ще до укладення шлюбу демонстрував ОСОБА_2 житловий будинок, який він обрав для майбутньої купівлі, і навіть отримав схвалення його вибору; а також те, що він не розголошував перед матір`ю і братом інформацію про заплановану на 14 липня 2012 року в органах РАЦС реєстрацію шлюбу з ОСОБА_2 , бо це могло б завадити укладенню договору купівлі-продажу.

Підсумовуючи викладене вище, суд визнає, що спірні житловий будинок і земельна ділянка являються об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Оскільки відповідачем та його представником не подані належні та беззаперечні докази визначення подружжям їх часток у спільному майні, суд визнає спірне майно таким, що належить сторонам в рівних частках, тобто по 1/2 частині житлового будинку і земельної ділянки кожному.

На підставі викладеного вище, суд задовольняє позов в повному обсязі.

Одночасно з задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на оплату судового збору в сумі 1755,00 грн., що підтверджується квитанцією від 10 січня 2023 року.

Керуючись ст.ст. 60, 69, 70 СК України, ст.ст. 10-13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 40,50 кв.м, житловою площею 19,90 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :29:014:0033, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати, що ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку загальною площею 40,50 кв.м, житловою площею 19,90 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частина земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :29:014:0033, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в сумі 1755,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ;

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний № НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя О. О. Малихін

Повне рішення складено

09 травня 2023 року.