Справа №760/9993/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Митрофанової А.О.,

при секретарі Костюк В.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2023 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він з січня 1995 року є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

03 серпня 1982 року Ярославським міським Плацом одруження між ним та відповідачем ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, актовий запис № 2219, який в подальшому було розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року.

В квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином позивача ОСОБА_4 , також відповідач ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є донькою позивача ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що його колишня дружина ОСОБА_5 та діти ОСОБА_6 , ОСОБА_7 зареєстровані у вказаній ним квартирі з 23 березня 1995 року, проте, не проживають в житловому приміщенні, що підтверджується Актами про непроживання особи у житловому приміщенні, складеними мешканцями квартир від 17 лютого 2023 року, а також не сплачують комунальні платежі, участі в утриманні житла не беруть, особистих речей їх в квартирі не має, квартирою не цікавляться. При цьому відповідачі понад 15 років тому виїхали з України до російської федерації.

За таких обставин позивач вважає, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою, понад 15 років, без поважних причин відсутністю за місцем реєстрації, будь-яких угод між ним та відповідачами про порядок користування жилим приміщенням не укладалося та факт реєстрації відповідачів у квартирі порушує його право вільно розпоряджатися і користуватися майном.

Таким чином, позивач просив визнати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 05 травня 2023 року справу розподілено головуючому судді Митрофановій А.О.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позові.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що позивач є його сусідом, відповідачів жодного разу не бачив за місцем їх реєстрації.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що позивач є його товаришем, вказав, що проживає у сусідньому будинку, відповідачів за місцем реєстрації не бачив близько 20 років, речей відповідачів у квартирі також не має.

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідачі у встановлений судом строк не скористались своїм правом на подання відзиву, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивач ОСОБА_4 є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Ордеру на жиле приміщення від 10 січня 1995 року № 029592 серії Б.

З 03 серпня 1982 року позивач перебував з відповідачкою ОСОБА_5 у зареєстрованому Ярославським міським Плацом одруження шлюбі, про що зроблений актовий запис № 2219, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року розірвано.

В квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином позивача ОСОБА_4 , також відповідач ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є донькою позивача ОСОБА_4 .

Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва районної від 13 липня 2023 року №96165139 в квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 з 21 березня 1995 року, ОСОБА_7 з 23 березня 1995 року, ОСОБА_5 з 23 березня 1995 року та ОСОБА_6 з 23 березня 1995 року.

З пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що з 2008 року відповідачі у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не проживають, виїхали з України до російської федерації.

Факт непроживання відповідачів за місцем реєстрації підтверджується Актами про непроживання особи у житловому приміщенні, складеним мешканцями квартир від 17 лютого 2023 року.

Положеннями частини першої статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України унормовано, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї правової норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статті 156 Житлового кодексу України слідує, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статті 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16.

Як вже зазначалося судом, з 2008 року відповідачі не проживають у спірній квартирі, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось, матеріали справи зворотного містять.

Суд відмічає, що факт відсутності у відповідачів на праві власності житла не має істотного значення для вирішення цього спору, виходячи зі змісту норми ч. 2 ст. 405 ЦК України.

В постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхомзняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням».

Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо).

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. При цьому поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави, в тому числі й шляхом ухвалення відповідного судового рішення, як і право власності, так і право користування житлом повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства (чи іншої особи), пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Як встановлено судом, відповідачі фактично не проживають в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , з 2008 року, не проявляють інтересу до вказаного житла більше 15 років, не несуть витрати за утримання квартири, не намагаються вселитися в спірну квартиру для проживання в ній, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Доказів, які б свідчили, що відповідачам чинилися перешкоди в користуванні квартирою, починаючи з 2008 року, матеріали справи не містять та судом не встановлено.

Крім цього, відповідачі не надали належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважність їх відсутності в спірній квартирі понад строки, встановлені законом.

За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з огляду на викладене вище, виходячи із фактичних обставин справи, умов чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь держави підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264,265, 268,ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь держави судовий збір в розмірі 1073 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні) 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.О. Митрофанова