Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2579/21 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 11 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Руденко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/2579/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном та зобов`язання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через представника ОСОБА_4 ,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 листопада 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 через адвоката Яроша В.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Просив: усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, зобов`язавши відповідачів зняти з вхідної хвіртки та воріт до подвір`я по АДРЕСА_1 цеп та інші обмежувальні засоби, за допомогою яких обмежується доступ і вхід до земельних ділянок, подвір`я, житлового будинку, надвірних будівель і споруд, надати йому ключі від хвіртки та не чинити будь-яких перешкод у доступі до нерухомого майна; заборонити відповідачам виконувати будь-які будівельні роботи та споруджувати огорожу чи інші тимчасові або капітальні конструкції, споруди на подвір`ї житлового будинку, що розташований на земельних ділянках з кадастровими номерами :03:001:0067 площею 0,1000 га та :03:001:0068 площею 0,0800 га по АДРЕСА_1 без його згоди, як власника майна.

Позовну заяву обґрунтовував тим, що йому на праві власності належать дві земельні ділянки з кадастровими номерами :03:001:0067 площею 0,1000 га, :03:001:0068 площею 0,0800 га та житловий будинок із надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Після введення будинку в експлуатацію та реєстрації права власності на нього він дозволив своєму сину ОСОБА_2 вселитися та зареєструватися в будинку. Разом із сином до будинку вселилася його дружина ОСОБА_3 із їх спільною дитиною. 16 листопада 2020 року ОСОБА_3 без його згоди, як власника будинку, зареєструвалася в ньому. Після вселення до будинку відповідачі почали вважати, що будинок і земельні ділянки є їх власністю. Постійно конфліктують з ним та чинять перешкоди у користуванні його майном, систематично звертаються до поліції із заявами про нібито вчинення ним домашнього насильства і хуліганських дій. У справі №278/1777/21 рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05 липня 2021 року виданий обмежувальний припис відносно нього із забороною йому перебувати протягом 20 днів у місці проживання відповідача, тобто у будинку по АДРЕСА_1 , але рішенням суду не було заборонено йому користуватися його земельними ділянками та господарськими спорудами. 23 липня 2021 року, приїхавши до свого подвір`я, він виявив на воротах цеп, яким вони були перев`язані, змінений у хвіртці замок та зняту з неї ручку для відкривання. За таких обставин був вимушений потрапляти до свого подвір`я через паркан. На подвір`ї побачив, що відповідачі встановили відеокамери на будинку, стовбці для паркану і мають намір перегородити подвір`я. Між сторонами виник конфлікт, оскільки він не давав дозволу відповідачам на зведення посеред подвір`я паркану та будь-яких інших огорож або споруд.

Житомирським районним судом Житомирської області від 02 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, через адвоката Яроша В.В. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції при відкритті провадження вирішив здійснювати розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, хоча позивач просив здійснювати розгляд справи в загальному позовному провадженні. Разом із відповіддю на відзив позивач 18 жовтня 2021 року подав клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін у судовому засіданні, оскільки він мав намір заявити клопотання про допит свідків, які б підтвердили обставини і факти, зокрема, зображення на доданих до позову фотографіях, які суд оцінив критично через відсутність даних про дати і місце виконання фото. Суд першої інстанції не навів жодних мотивів для відхилення клопотання від 18 жовтня 2021 року. Отже, за наявності клопотання позивача про розгляд справи з повідомленням сторін, суд першої інстанції всупереч положенням частини п`ятої ст.279 ЦПК України розглянув справу без повідомлення учасників справи, чим порушив права позивача, гарантовані ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Оскільки суд першої інстанції безпідставно розглянув справу в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін при наявності клопотання про виклик, то за приписом п.7 частини третьої ст.376 ЦПК України рішення підлягає обов`язковому скасуванню. Позивач ОСОБА_1 є власником двох земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, а також житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 доводиться позивачу рідним сином, а відповідач ОСОБА_3 невісткою. Після введення будинку в експлуатацію та реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, позивач дозволив сину вселитися до будинку та зареєструватися у ньому. Разом із сином до будинку вселилася його дружина (дружина сина) із їхньою спільною дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач ОСОБА_3 без згоди позивача, як власника будинку, 16 листопада 2020 року зареєструвалася у ньому. Відповідачі безпідставно вважають будинок і земельні ділянки своєю власністю і постійно чинять йому перешкоди у користуванні цим майном, хоча ОСОБА_1 , будучи власником будинку і земельних ділянок, має беззаперечне право на володіння, користування і розпорядження своїм майном. Рішенням суду від 05 липня 2021 року про видачу обмежувального припису не вирішувалося питання про спільну часткову або сумісну власність на будинок чи встановлення порядку користування будинком, а тому висновки суду першої інстанції щодо встановлення судом обставин поділу будинку на дві частини і на наявність у відповідачів права на здійснення у подвір`ї будівельних робіт без згоди ОСОБА_1 суперечать обставинам справи та свідчать про її поверховий розгляд. Також у рішенні від 05 липня 2021 року суд зауважував про вкрай негативну поведінку відповідача ОСОБА_2 по відношенню до батька ОСОБА_1 , який є особою похилого віку. 23 липня 2021 року, приїхавши до свого подвір`я, позивач виявив на воротах цеп, змінений у хвіртці замок та зняту з неї ручку для відкривання. Позивач вимушений був потрапляти на власне на подвір`я через паркан, де побачив, що відповідачі встановили відеокамери на будинку, стовпці для паркану та мають намір перегородити подвір`я. Між позивачем та відповідачами знову виник конфлікт, оскільки позивач не давав дозволу на зведення посеред подвір`я паркану та будь-яких інших огорож чи споруд. У ході конфлікту 23 липня 2021 року відповідач ОСОБА_2 заподіяв позивачу тілесні ушкодження, у зв`язку з чим останній звернувся до поліції. За таких обставин, позивачу умисно створюються відповідачами перешкоди у користуванні належним йому нерухомим майном з метою позбавити його такого права і у подальшому змусити відмовитися від свого права власності на це майно. Крім будинку позивач має на своїх земельних ділянках господарські будівлі та тимчасову споруду, збудовану для його окремого проживання з дружиною, коли вони приїздять для обробітку городу, садівництва та відпочинку. Тимчасову споруду для проживання позивач збудував для того, щоб не створювати дискомфорту відповідачам та надати їм можливість проживати у житловому будинку окремо.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду - залишити без змін. Посилаються на те, що на земельних ділянках знаходиться два житлових будинки, один із яких побудований його батьком, а інший ним. До вказаних будинків існують окремі входи. Фотографії, які фіксують цепи на воротах не відповідають дійсності, оскільки не підтверджуються ніякими доказами. Він ніколи не застосовував цепи для закриття проходу позивачу. Наразі ним складена позовна заява до батька про визнання права власності на спірний житловий будинок, у якому вони мешкають своєю сім`єю. Його сім`я (сина) не чинила перешкод позивачу в користуванні його будинком та батько має доступ до будинку, в якому мешкає його (сина) сім`я. Натомість 21 липня 2021 року позивач у нічний час разом із дружиною ОСОБА_6 , дочкою ОСОБА_7 , подругою дочки ОСОБА_8 та свахою ОСОБА_9 побили його бетонні стовпи для паркану, а 18 серпня 2021 року позивач розбив їх каналізаційну трубу. Позивач кидався на сина ОСОБА_2 , незважаючи на те, що останній є особою з інвалідністю. Перешкоди в користуванні будинком мають місце зі сторони позивача. Своїми діями позивач обмежує сім`ю сина в користуванні будинком та у нормальному проживанні, хоча будинок збудував ОСОБА_2 (син) для своєї сім`ї.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким його позов задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що син упродовж тривалого часу до нього із пропозиціями щодо мирного врегулювання даного спору жодного разу не звертався. На проведенні судового засідання наполягає.

.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх адвокат Пчелінова М.В. у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином під розписку (а.с.189,190-191). При відкладенні розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання учасник може бути повідомлений під розписку (частина шоста 128 ЦПК України). Адвокат Пчелінова М.В. спрямувала заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату для мирного врегулювання даного спору. Клопотання від сторони відповідачів про перенесення судового засідання на іншу дату надходить не вперше (а.с.174 ). Із моменту відкриття апеляційного провадження у сторін було достатньо часу для мирного врегулювання спору, але сторони таким правом не скористалися. Приймаючи до уваги необхідність дотримуватися розумних строків розгляду справи, а також обов`язок суду вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами, колегія суддів апеляційного суду не вбачає законних підстав для чергового перенесення розгляду справи на іншу дату. Апеляційний суд також приймає до уваги, що необґрунтоване перенесення розгляду справи може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що призведе до порушення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що покладає на національні суди обов`язок здійснювати швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Смірнова проти України» та «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі «Красношапка проти України»).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що права позивача діями відповідачів не порушені. Існування конфліктних відносин між сторонами не підтверджують заявлених позивачем вимог та фактичних обставин справи. Фотокартки із зображенням цепу на воротах та хвіртці не містять відомостей, коли та ким такий цеп встановлений, як і вчинення інших дій, які позивач просить усунути. Рішенням суду від 05 липня 2021 року про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 , що набрало законної сили у цивільній справі між тими самими сторонами, встановлено існування частин будинку, де мешкають сторони. Рішення суду ухвалено пізніше за створення інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За таких обставин суд першої інстанції вважав вимоги позивача безпідставними, оскілки обмежувати та забороняти відповідачам робити щось у спільному будинку та дворі є таким самим порушенням права власності, на яке посилається ОСОБА_1 у позові.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції з таких мотивів.

Відповідно до частини першої ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом із розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

За змістом частини першої ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст.317 ЦК України).

За положеннями ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша ст.319 ЦК України). Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина друга ст.319 ЦК України). Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина третя ст.319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути противно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частин перша та друга ст.321 ЦК України).

Відповідно до частини другої ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону (частина друга ст.373 ЦК України). Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта ст.373 ЦК України).

Також згідно з частиною першою ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0067 площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №085372, виданим 09 березня 2005 року Житомирським районним відділом земельних ресурсів, та актуальною інформацією про об`єкт нерухомого майна і про право власності з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.12,14). Державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №29. Підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 10028289 від 17 січня 2014 року, Житомирське районне управління юстиції; дата державної реєстрації 16 січня 2014 року; реєстраційний номер 20.

Відповідно до актуальної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17 січня 2014 року за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 196 кв.м, житловою площею 81,9 кв.м, під літерою «А» з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11). Підстава для державної реєстрації свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане державним реєстратором Житомирського районного управління юстиції Санніковою І.В. 20 січня 2014 року; підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 10073019 від 20 січня 2014 року; реєстрацій номер 20. Житловий будинок під літерою «А» з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :03:001:0067.

Також позивачу на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0068 площею 0,0800 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №085373, виданим 09 березня 2005 року Житомирським районним відділом земельних ресурсів (а.с.15). Державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Отже, зібраними у матеріалах справи доказами право власності позивача ОСОБА_1 на житловий будинок під літерою «А» з господарськими будівлями і спорудами та на дві земельні ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000га і ведення особистого селянського господарства площею 0,0800га з відповідними кадастровими номерами:03:001:0067,:03:001:0068 належними та допустимими доказам доведено та не спростовано, а тому заперечення відповідачів з приводу набуття права власності на спірний житловий будинок до уваги прийняті бути не можуть.

Реєстрація місця проживання позивача за іншою адресою на зміст права власності ОСОБА_1 на вищевказане нерухоме майно не впливає, отже наразі позивачу ОСОБА_1 належить право володіти, користуватися та розпоряджатися спірним житловим будинком та двома земельними ділянками. Право власності є абсолютним правом, якого ніхто не може бути позбавлений.

Відповідач ОСОБА_2 є сином позивача, який з 28 березня 2014 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24,59). Син позивача з 2007 року перебуває з зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_10 , яка з 16 листопада 2020 року зареєстрована за адресою знаходження спірного житлового будинку (невістка позивача) (а.с.26-27,60). Отже, відповідачі набули право володіти та користуватися спірним житловим будинком, тобто проживати у ньому. Разом із тим, речове право відповідачів на чуже майно не позбавляє позивача, як власника майна, права володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції правильно встановив, що сторони у справі тривалий час мають конфліктні відносини і з цього приводу поліція неодноразово проводила перевірки, але рішень про притягнення будь-якого із них до адміністративної або будь-якої іншої відповідальності матеріалами справи не містять.

Разом із тим, суд першої інстанції, пославшись на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 липня 2021 року, яким видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк 20 днів про заборону останньому перебувати у місці проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (в частині будинку, де мешкає ОСОБА_2 ), хоча набрало законної сили, але сторонами його були лише позивач і один із відповідачів, а тому відповідне рішення не є преюдиційним для розгляду даної спору та дія обмежувального припису вичерпалася (а.с.39-40). Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов`язки сторін. У матеріалах справи відсутнє рішення, яке б набрало законної сили, що було б постановлено з підстав, передбачених частиною першою ст.392 ЦК України, коли власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється. Відтак посилання суду першої інстанції на те, що вищевказане рішення суду було ухвалено після державної реєстрації за позивачем права власності, автоматично не перетворює спірний будинок та земельні ділянки у спільну власність сторін, як помилково вважав суд першої інстанції, а тому висновок суду першої інстанції про те, що позивач не уповноважений забороняти відповідачам щось робити у будинку та дворі безпідставні, оскільки ці об`єкти не є спільними, а належать наразі на праві власності лише позивачу, який і має право цими об`єктами розпоряджатися, а не відповідачі, а тому усі перетворення можливі лише за згодою позивача, якої немає.

Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позов підлягає задоволенню в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпеки порушення його права власності. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Ухвалою від 30 серпня 2021 року суд першої інстанції у даній справі відкрив спрощене позовне провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дана справа не відносить до переліку тих справ, що підлягають розгляду за правилами виключно загального позовного провадження, а тому могла бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження. Доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки суд начебто розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, не ґрунтуються на положеннях чинного цивільного процесуального законодавства. Разом із тим, за приписами частини п`ятої ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У позовній заяві містилося клопотання здійснювати розгляд справи в загальному позовному провадженні, яке суд першої інстанції проігнорував. Окрім того, за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд першої інстанції також не звернув уваги на те, що разом з відповіддю на відзив адвокат позивача надав до суду першої інстанції письмове клопотання про проведення розгляду справи з повідомленням сторін у судовому засіданні, у якому послався на те, що позивач бажає взяти участь у розгляді справи, надати пояснення щодо обставин позову та просити про допит свідків (а.с.102). Суд першої інстанції за таких обставин, мав проводити розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, але цього всупереч положенням процесуального закону не здійснив. Хоча дана обставина не відносить до обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, але вона розцінюється колегією суддів апеляційної інстанції як виняткова обставина для задоволення на стадії апеляційного перегляду клопотання сторони позивача про допит свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки ці свідки не були допитані у суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від сторони позивача, що позбавило ОСОБА_1 права на показання свідків, тобто повідомлення про відомі свідкам обставини, які мають значення для справи, та є засобом доказування та доведення суду переконливості вимог. Отже, встановленні обставини, передбачені частиною третьою ст.367 ЦПК України.

Так, свідки показали, що наразі позивачу, як власнику, зі сторони відповідачів чиняться перешкоди у доступі до житлового будинку та земельних ділянок. Цепу на вхідній хвіртці та воротах до подвір`я вже немає, але у позивача відсутні ключі від вхідної хвіртки та воріт до подвір`я, що перешкоджає йому доступитися до власного нерухомого майна.

Сторона відповідачів своє клопотання про допит свідка ОСОБА_11 відкликала.

За таких обставин, вимога про зобов`язання відповідачів усунути позивачу перешкоди у користуванні житловим будинком та земельними ділянками з кадастровими номерами: №:03:001:0067, №:03:001:0068, які розташовані у АДРЕСА_1 , шляхом надання ключів від вхідної хвіртки та воріт до подвір`я підлягає задоволенню, оскільки доведена належними та допустимими доказами, якими, зокрема, є й показання свідків.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга ст.386 ЦК України).

Також слід заборонити відповідачам виконувати будь-які будівельні роботи та споруджувати огорожу чи інші тимчасові або капітальні конструкції, споруди на подвір`ї житлового будинку, що розташований на земельних ділянках із кадастровими номерами №:03:001:0067 площею 0,1000 га і №:03:001:0068 площею 0,0800 га по АДРЕСА_1 без згоди на те позивача, як власника нерухомого майна, бо право власності є абсолютним.

Вимога про зняття цепу з вхідної хвіртки та воріт до подвір`я не може бути задоволена за відсутності цепу.

Відповідно до ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовується та постановляється нове, яким позов задовольняється частково.

Відповідач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 1-ої групи, а тому Законом України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Судовий збір у сумі 6 053,33 грн, сплачений позивачем за подання позову та апеляційної скарги належить у відповідності до положень ст.141 ЦПК України компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (3 632 + 5 448) : 3 *2.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житловим будинком та земельними ділянками з кадастровими номерами: №:03:001:0067, №:03:001:0068, які розташовані у АДРЕСА_1 , шляхом надання ключів від вхідної хвіртки та воріт до подвір`я.

Заборонити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконувати будь-які будівельні роботи та споруджувати огорожу чи інші тимчасові або капітальні конструкції, споруди на подвір`ї житлового будинку, що розташований на земельних ділянках із кадастровими номерами №:03:001:0067 площею 0,1000 га і №:03:001:0068 площею 0,0800 га по АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_1 .

У задоволенні решти позову відмовити.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 6 053 грн 33 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: