Справа № 147/339/23
Провадження № 2/147/143/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Натальчук О.А.,

із секретарем Свистун А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, Тростянецького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

22.03.2023 адвокат Дудін Л.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, Тростянецького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що 26.12.2022 інспектором з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кузнєцовим О.О. було ухвалено постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у розмірі 680 грн. Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 22.02.2023 по справі №147/18/23 вказану постанову було скасовано. Дане рішення вступило в законну силу 07.03.2023. Окрім того, 07.03.2023 позивач ОСОБА_1 дізналася, що на її майно накладено арешт виконавчою службою за виконавчим провадженням НОМЕР_2, відкритим у зв`язку з примусовим виконанням постанови серії ОДП 3404276 від 26.12.2022, яка була скасована вищевказаним рішенням. Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження 13.03.2023 та написавши заяву про закінчення виконавчого провадження, ОСОБА_1 дізналася, що із заявою про відкриття виконавчого провадження Департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради звернувся 06.03.2023, тобто після ухвалення рішення про скасування постанови. Оскільки позивачка залишилася без коштів на життя, продуктів харчування через накладення арешту на майно, вона вимушена була брати гроші в борг та перебувала у стресову стані. Окрім того, внесення позивача до Реєстру боржників вчинило вплив на кар`єру та ділову репутацію, а тому незаконним накладенням арешту на майно позивачки, їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у 20 000 грн.

Ураховуючи вищевикладене представник позивача просив стягнути з Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради та Тростянецького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на користь ОСОБА_1 20 000 грн. моральної шкоди та 10 000 грн. за надання професійної (правничої) допомоги.

Ухвалою судді від 22.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

10.04.2023 від Тростянецького відділу ДВС надійшло заперечення проти позову. Зазначено, що 06.03.2023 до відділу ДВС надійшла постанова Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради ОДП 3404276 від 26.12.2022 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1360 грн., в якій вказано дату набрання чинності 16.02.2023 і строк пред`явлення до виконання 3 міс. Цього ж дня було відкрито виконавче провадження НОМЕР_2, так як виконавчий документ відповідав вимогам ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження». Також 06.03.2023 було винесено постанову про арешт майна боржника у відповідності до ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження». Згідно реєстру поштових відправлень №63, боржник ОСОБА_1 отримала постанову про відкриття виконавчого провадження 07.03.2023. Відомостей про оскарження чи скасування постанови про відкриття виконавчого провадження до відділу ДВС не находило. Після надходження до установи заяви ОСОБА_1 від 13.03.2023 про закінчення виконавчого провадження та рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 22.02.2023, 14.03.2023 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у відповідності до п.5 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження». Вважають, що порушень норм чинного законодавства не було вчинено. В задоволенні позовних вимог просили відмовити. Позивач в судове засідання не з`явилася. Від представника позивача, адвоката Дудіна Л.В., надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі ОСОБА_1 . Позов підтримав та просив задовольнити.

Представник Тростянецького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Репенко О.С. в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. В задоволенні позову просив відмовити.

Представник Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Відзив на позов не надіслав, будь-яких клопотань не заявляв.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши позов в межах заявлених вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд доходить наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.12.2022 інспектором з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кузнєцовим О. О. за адресою: вул.Шовкунека Сонячна, 5, м. Одеса було прийнято постанову серії ОДП3404276 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у розмірі 680 гривень (а.с. 9).

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 22.02.2023 скасовано постанову серії ОДП 3404276 від 26.12.2022, ухвалену інспектором з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кузнєцовим О.О. про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у виді штрафу в розмірі 680 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП, а справу про адміністративне стягнення закрито. Рішення набрало законної сили 07.03.2023.

Відповідно до копії постанови про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 від 06.03.2023, начальником відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відкрито виконавче провадження з виконання постанови ОДП №3404276 від 26.12.2022 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у розмірі 1 360,00 грн.

Дане виконавче провадження було відкрито на підставі заяви начальника ВАП та аналітики управління розвитку транспортної інфраструктури, яка надійшла до ДВС 06.03.2023 та зареєстрована з №909 (а.с.24).

Також, 06.03.2023 ДВС було винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 163,00 грн. та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у загальному розмірі 141,00 грн. (а.с.26,27 звор.)

Відповідно до копії постанови про арешт майна боржника по виконавчому провадженню НОМЕР_2 від 06.03.2023, начальником відділу Тростянецького відділу ДВС накладено арешт на майно ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів на суму 1637 грн. (а.с.28 звор.).

Окрім того, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 13.03.2023, адресована начальнику Тростянецького відділу ДВС, про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням постанови та зняття арешту майна (а.с.29).

Таким чином, керуючись вимогами п.5 ч.1 ст.39, ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець постановив: виконавче провадження з примусового виконання постанови ОДП 3404276 від 26.12.2022 закінчити (а.с.30).

Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (постанови Верховного суду від 13.02.2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18.01.2021 року у справі № Б-23/75-02).

З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню релевантний висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі №569/1799/16-ц.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Так, загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,1174 цього Кодексу).

З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що підставою для відшкодування шкоди є незаконне притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 посадовою особою Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, за ч.3 ст. 122 КУпАП.

Інформації про застосування до позивача адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна тощо не було установлено, а тому до даних спірних правовідносин необхідно застосувати положення ст. 1174 ЦК України.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 ч.1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у відповідності до вимог ст. 1174 ЦК України позивач вправі за рахунок коштів Державного бюджету України вимагати відшкодування моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Сам по собі факт неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні норм ст. 1174 ЦК України є підставою для відшкодування, заподіяної шкоди, та свідчить про безумовні душевні страждання та моральні переживання фізичної особи внаслідок таких дій посадової особи державного органу.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач в обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди - 20 000,00 грн., завданої внаслідок винесення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, посилається на понесення моральних переживань через незаконне притягнення її до адміністративної відповідальності, накладення арешту на належне їй майно, порушення змін звичайного способу життя, пов`язаних з неможливістю використовувати власні кошти, купувати необхідні продукти для себе, своєї родини, до складу якої входить двоє малолітніх дітей.

Суд звертає увагу на те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок по доведенню обставин заподіяння моральної шкоди та визначення розміру компенсації на її відшкодування покладається на позивача.

Зважаючи на доведеність факту відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та враховує тривалість судових розглядів з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу для доведеності своєї невинуватості, а тому вважає, що на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 1 500 грн.

Розмір даної суми також випливає із того, що арешт на майно позивача було накладено у розмірі, що не перевищує означену суму та строк, що не перевищував десяти днів.

Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України.

Разом з тим варто зазначити, що дані позовні вимоги в частині пред`явлення їх до Тростянецького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) є необґрунтованими, оскільки суд не вбачає протиправності в поведінці даного відповідача під час проведення виконавчого провадження НОМЕР_2. Протилежного суду не доведено, оскільки при здійсненні дій, пов`язаних із відкриттям виконавчого провадження державний виконавець не мав ресурсу, який би надавав можливість бути достеменно обізнаним про скасування постанови, яка надійшла на виконання, а тому діяв в межах своїх повноважень.

Начальник Тростянецького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Джоган Л.В. на підставі пред`явленого виконавчого документу (постанови про адміністративне правопорушення) розпочала виконавче провадження, відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження», в ході якого, з метою досягнення його дієвості, державним виконавцем вжито ряд заходів по обмеженню боржника у праві розпорядитися його власністю, зокрема накладено арешт на майно в межах суми звернення стягнення.

Під час виконавчого провадження, позивачем, як бордником, було надано рішення суду про скасування постанови ОДП №3404276 від 26.12.2022, а тому державний виконавець у відповідності до вимог п.5 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», винесла постанову про закінчення виконавчого провадження.

Позивач посилається на те, що протиправними діями Тростянецького відділу ДВС їй завдано моральної шкоди. Однак позивач не довела наявності обов`язкових елементів складу деліктного правопорушення, зокрема, протиправності дій державного виконавця, а також причинно-наслідкового зв`язку, між її моральними стражданнями та діями відповідача.

Відповідач особа, на яку вказує позивач, як на порушника своїх прав, свобод чи інтересів або особа на яку законом чи договором покладається обов`язок відповідати за таке порушення. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Визначення відповідача у справі, а у випадку множинності учасників спірних матеріальних правовідносин, визначити усіх відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Принцип змагальності покладає на позивача обов`язок доведення належності та вичерпність визначеного ним кола відповідачів.

Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 61-61цс18 зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог до Тростянецького відділу ДВС, слід відмовити.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Зі змісту ст. 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною четвертою статті 62 ЦПК визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, у відповідності до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Судом установлено, що представник позивача в позовній заяві зазначав орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: копію договору про надання професійної правничої допомоги від 08.03.2023 , відповідно до якого представництво інтересів ОСОБА_1 здійснює адвокат Дудін Л.В. За надання правової допомоги за цим договором сторони встановили фіксовану оплату у розмірі 10 000,00 грн (п.2.1); розрахунок суми гонорару за надану правничу (правову) допомогу від 20.03.2023, відповідно до якого адвокат витратив 3 год. на вивчення матеріалів наданих клієнтом, стратегії відновлення прав клієнта та підготовки позову; 2 год. на надання консультацій з приводу прав та обов`язків клієнта як позивача, підготовка адвокатських запитів, заяв; 2 год. на збір доказів, підготовку процесуальних документів, витрат на прибуття до суду та очікування судового засідання; 3 год. - представництво інтересів клієнта в суді по даній справі. Також було долучено акт приймання-передачі надання професійної правничої допомоги від 20.03.2023.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що відноситься до видів адвокатської діяльності.

З огляду на це суд зазначає, що вказані в розрахунку суми гонорару від 20.03.2023 послуги такі як: вивчення матеріалів справи, розробка стратегії відновлення прав клієнта, надання консультацій з приводу прав та обов`язків клієнта, як позивача, прибуття та очікування судового засідання не є видами адвокатських послуг, перелік яких визначений статтею 19 Закону.

Вказані послуги носять не правовий, а організаційно-технічний характер, не належать до витрат на професійну правничу допомогу, а тому на підставі положень статей 137, 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Окрім того, варто зазначити, що написання позовної заяви про стягнення моральної шкоди вочевидь не вимагали від адвоката, фахівця в галузі права витрат часу у вказаному обсязі, як зазначено в розрахунку витрат на правничу допомогу.

Отже, беручи до уваги складність справи, кількість та час судових засідань у яких приймав участь адвокат, обсяг виконаних (наданих послуг) робіт адвокатом із значним юридичним стажем, якому потрібно значно менше часу, ніж це зазначено ним у розрахунках, які частково знайшли своє підтвердження в наданих адвокатом Дудіним Л.В. документах, тому на думку суду, понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. є неспівмірним складності вирішеного судом питання та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), про що заявив представник відповідача, а тому заявлена сума таких витрат підлягає зменшенню до 1500 грн.

Вимога про стягнення на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 2684,00 грн., який остання сплатила за подання даного позову, не ставилася, тому суд її не вирішує.

Керуючись 2, 5, 10-13, 18, 141, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, Тростянецького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 500 (одну тисячу п`ятсот) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, адреса місцязнаходження: Думська площа, 1, м. Одеса, 65004, код ЄДРПОУ - 23987115.

Відповідач - Тростянецький відділ державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), адреса місцязнаходження: вул.Соборна, 90, смт Тростянець, Гайсинський район, Вінницька область, 24300, .

Повний текст рішення складено 03.05.2023.

Суддя О.А. Натальчук