КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2-з/947/359/23
УХВАЛА

28.03.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого судді Калініченко Л.В. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Російської Федерації Маркучік Анна Євгенівна, Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, встановлення факту родинних відносин, визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Київського районного суду міста Одесит перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Російської Федерації Маркучік Анна Євгенівна, Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції України (м. Дніпро), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, встановлення факту родинних відносин, визнання заповіту недійсним.

01.02.2023 року до суду через засоби поштового зв`язку надійшла заява від позивача про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Російської Федерації Маркучік Анна Євгенівна, Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції України (м. Дніпро), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, встановлення факту родинних відносин, визнання заповіту недійсним, шляхом накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_5 , у тому числі квартиру АДРЕСА_1 , та встановлення заборони відповідачу та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна, належного померлій ОСОБА_5 .

В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що предметом спору по даній справі є встановлення юридичних фактів смерті та родинних відносин з померлою ОСОБА_5 та визнання недійсним заповіту. За оскаржуваним заповітом на користь відповідача заповідано все рухоме і нерухоме майно померлої ОСОБА_5 .

За наявною у позивача інформацією, станом на сьогодення поточного року все рухоме майно померлої вже оформлено відповідачкою, на черзі процедура оформлення квартири, що належала померлій, за адресою: АДРЕСА_2 .

На теперішній час сестрою позивача ОСОБА_4 за відсутності доступу до органів влади України та встановленням на території м. Севастополя окупаційної влади, ініційоване судове провадження з аналогічними позовними вимогами, з тим же відповідачем, з метою затягування процесу переоформлення зазначеної квартири та збирання доказів належності майна померлій ОСОБА_5 .

Позивач вказав, що Гагарінським районним судом м. Севастополя розглядаються дві цивільні справи № 2-4804/2022-М-4119/2022 та №2-3339/2022-М-2052/2022, за якими на підставі документів із захопленого окупантами БТІ м. Севастополя отримано документ про право власності на згадану вище квартиру, адже право власності було оформлено померлою до початку роботи Реєстру нерухомості України (до 2003 року), і тому матеріали збереглись виключно у БТІ. Крім того, ухвалою Гагарінського районного суда м. Севастополя на зазначену квартиру накладено арешт за законодавством держави-агресора, що вбачається з витягу БТІ та доданої до цієї заяви фотокопії ухвали про накладення арешту, виданого судом окупаційної влади.

На підставі викладеного, позивач вважає наявними підстави для вжиття заявлених заходів забезпечення позову.

Вказана заява передана головуючому по справі судді Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. по справі 27.03.2023 року.

Згідно з п.3 ч.1 ст.151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Оглянувши вказану заяву, суд встановив, що заява позивача відповідає вимогам, встановленим ст. 151 ЦПК України, підсудна Київському районному суду міста Одеси, а відтак підлягає невідкладному розгляду в судовому засіданні без повідомлення учасників справи.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Отже забезпечуючи позов, суд виходить з тих видів такого забезпечення, які передбаченні чинним процесуальним законодавством у відповідності до ст. 150 ЦПК України.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Також, суд враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

Дослідивши подану до суду заяву, суд вважає, що в порушення вищевикладених приписів, заявником не доведено і не підтверджено жодним доказом, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду.

Так, позивачем ОСОБА_1 в порушення вимог ч.1ст.81 ЦПК України не надано до суду жодних належних доказів на підтвердження доводів про наявність спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_5 , належності останній на праві власності нерухомого та рухомого майна, у тому числі квартири АДРЕСА_1 , як і доказів на підтвердження того, що вказане нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_2 , та останньою вчиняються будь-які дії спрямовані на ухилення від виконання майбутнього рішення суду в цій справі.

У зв`язку з чим, суд позбавлений можливості пересвідчитись зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг нерухомого і рухомого майна, щодо якого заявлені заходи забезпечення позову; відношення такого майна до позовних вимог; а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, позовним вимогам, їх співмірність.

Щодо поданих до суду документів до заяви про забезпечення позову, які видані Гагарінським районним судом міста Севастополя та витягів з єдиного державного реєстру нерухомості, вбачається, що вони видані після 20.02.2014 року на території Автономної Республіки Крим, Україна.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

Статтею 9 вказаного Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Приймаючи вищевикладене, положення ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», подані позивачем докази до заяви про забезпечення позову є не належними та не можуть судом прийматись до уваги, оскільки видані органами створеними у порядку, не передбаченому Законами України.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Будь-яких інших об`єктивних даних, з яких можливо зробити висновок, що під час розгляду цієї справи по суті, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, а захист цих прав, свобод або інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, судом не встановлено.

На підставі викладеного, суд вважає заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, необґрунтованою, а відтак заява не підлягає задоволенню.

Також судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Російської Федерації Маркучік Анна Євгенівна, Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, встановлення факту родинних відносин, визнання заповіту недійсним залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий Калініченко Л. В.