Справа № 308/1156/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Шумило Н.Б.,

за участю секретаря судового засідання Луцака В.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ужгород заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дубровської Олени Миколаївни про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дубровська Олена Миколаївна, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просить:

-припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на автомобіль марки VOLKSWAGEN SHARAN 2000 р.в. днз НОМЕР_1 та виділити вказаний автомобіль відповідачу;

-стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості автомобіля марки VOLKSWAGEN SHARAN 2000 р.в., днз НОМЕР_1 в сумі 112023,50 грн..

Разом із позовною заявою представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дубровська Олена Миколаївна подала заяву про забезпечення позову, у якій просить накласти арешт на автомобіль марки VOLKSWAGEN SHARAN 2000 р.в., днз НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом заборони зняття з обліку, здійснення реєстраційних дій та відчуження його у будь-який спосіб.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Спільним майном подружжя, до суду за розподілом якого звернулась ОСОБА_1 , є автомобіль марки VOLKSWAGEN SHARAN 2000 р.в. днз НОМЕР_1 , зареєстрований на праві власності за відповідачем ОСОБА_2 , придбаний ними в період шлюбу. На даний час сторони в справі проживають окремо. Оскільки між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_2 є спір, ОСОБА_2 вважає зазначений автомобіль виключно своєю власністю, і намагається розпорядитись автомобілем виключно на свій розсуд, відповідач, дізнавшись про наявність в суді її позовної заяви, може здійснити відчуження автомобіля на користь третіх осіб або погіршити стан транспортного засобу, що зробить неможливим або ускладнить виконання рішення суду, то ОСОБА_1 вважає, що до набрання рішенням законної сили необхідно вжити заходів забезпечення позову вказаним нею способом.

Представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя, предметом спірних правовідносин є стягнення грошової компенсації за 1/2 частку неподільного майна у спільному майні подружжя в сумі 112 023,50 грн. Між сторонами існує спір щодо вищевказаного автомобіля, оскільки позивач вважає, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рівними в спільному сумісному майні подружжя, що також є підставою для стягнення компенсації права власності на 1/2 частину майна, набутого під час шлюбу. Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову, у спосіб про який просить позивачка, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову. Вказує, що обраний ОСОБА_1 вид забезпечення позову, а саме накладення арешту на спірний автомобіль, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися ним.

У відповідності до положень частини 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з приписами частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно п.2 ч.1 ст.152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається: одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Як вбачається з поданих матеріалів позову спір між сторонами виник з приводу розподілу спільного сумісного майна подружжя, позивач просить стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості автомобіля марки VOLKSWAGEN SHARAN 2000 р.в., днз НОМЕР_1 в сумі 112023,50 грн.

Копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 підтверджується, що 09 липня 2015 року між сторонами зареєстровано шлюб.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 23.07.2021 року транспортний засіб марки «Volkswagen» моделі «SHARAN», ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата першої реєстрації 22.07.2021 року, належить ОСОБА_2 .

Відповідно до положень ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 4 та 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує речове право володіння особи майном, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачам.

Цивільній процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено виконання рішення при задоволенні позову. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

На підставі досліджених доказів, суд приходить до висновку, що предмет позову з яким позивач звернулася до суду, взаємопов`язаний зі способом забезпечення позову, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду у разі задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями ч.6 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

З метою захисту прав та інтересів позивача, уникнення будь яких дій з боку відповідача, спрямованих на відчуження належного йому майна, беручи до предмет позову, суд вважає за доцільне задовольнити подану представником позивача заяву частково та накласти арешт на автомобіль марки VOLKSWAGEN SHARAN 2000 р.в., днз НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Як вбачається із заяви про забезпечення позову, представник позивача просила накласти арешт на транспортний засіб, шляхом заборони зняття з обліку, здійснення реєстраційних дій та відчуження його у будь-який спосіб. У вказаній частині заяви про забезпечення позову слід відмовити з огляду на наступне.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном , що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним. Верховний Суд звернув увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Вказана позиція узгоджується із позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року № 643/12369/19.

Таким чином, арешт майна включає в себе заборону вчиняти відповідні дії щодо вказаного автомобіля.

Такий захід забезпечення позову, як арешт майна, на час розгляду справи є розумним, адекватним, співмірним та таким, що відповідає предмету позову.

Забезпечення позову шляхом накладення арешту не завдає шкоди сторонам, оскільки накладення арешту на нерухоме майно тимчасово перешкоджає розпорядженню таким майном.

Враховуючи, що відсутні підстави, за наявності яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення та враховуючи, що застосовані судом заходи забезпечення позову не спричинять в подальшому збитків відповідачу, суд вважає застосування зустрічного забезпечення не доцільним.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.149-150, 153, 154, Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дубровської Олени Миколаївни про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - задовольнити частково.

Накласти арешт на легковий автомобіль марки «Volkswagen» моделі «SHARAN», ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 23.07.2021 року належить ОСОБА_2 .

В задоволенні іншої частини вимог заяви про забезпечення позову відмовити.

Дані стягувача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Дані боржника: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Копію ухвали про вжиття заходів забезпечення позову направити негайно для виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Апеляційну скарга на ухвалу суду першої інстанції можна подати протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Закарпатського апеляційного суду. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області Н.Б. Шумило