Номер провадження: 22-ц/813/4593/23
Справа № 521/3954/22
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2022 року

у справі про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції ( м. Одеса), Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - головний державний виконавець Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) Лєбедєв Євгеній Євгенійович, Біляївський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса)

встановив:

У лютому 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано такими обставинами.

10 січня 2022 року позивач в порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся до ПМУ МЮ (м. Одеса), Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області зі скаргою на дії головного державного виконавця Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Біляївський ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса)) Лєбедєва Є.Є., яким 27 лютого 2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №60652654, за змістом якої, вимогу виконавчого документу виконано до відкриття виконавчого провадження, водночас не було зазначено, що саме було боржником виконано, тому позивач припускає, що головний державний виконавець Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Лєбедєв Є.Є. при винесенні вказаної вище постанови, можливо мав на увазі рішення Нерубайської сільської ради №655-VІІ від 04 червня 2019 року.

05 лютого 2022 року позивач отримав від Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області лист №А-213-03.02 від 27 січня 2022 року про відмову в задоволенні його скарги від 10 січня 2022 року на дії державного виконавця Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Лєбедєва Є.Є.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 Нерубайською сільською радою було прийнято рішення №655-VII від 04 червня 2019 року, котрим позивач зазначає йому в черговий раз було відмовлено у виділенні земельної ділянки, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року по справі №420/6192/19 визнано противоправним та скасовано рішення Нерубайської сільської ради №655-VII від 04 червня 2019 року.

Позивач звернувся до боржника із заявою про надання інформації щодо виконання рішення суду у справі №420/5228/18, яка останнім була проігнорована.

Водночас позивач зазначає, що фактично рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 Нерубайською сільською радою в порушення ст.129-1 Конституції України, не виконане, а Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса), Управлінням забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області було порушено приписи п. 2 ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішенням, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або його частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Позивач зазначає, що вказаними вище діями йому завдано шкоду, яку він оцінює в розмірі 50000,00 гривень, оскільки розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень є триваючими правовідносинами до тих пір, поки судове рішення не буде виконане в порядку, передбаченому законом.

Також позивач вважає, що державний приватний виконавець має право звертатися до суду з відповідним поданням, направленим на виконання ст. 129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, стільки разів, скільки для цього необхідно, щоб виконати судове рішення. Проте це не мають бути тотожні та аналогічні подання (заяви), які вже судом вирішені.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 50000,00 гривень за завдану шкоду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, вважає висновки суду про відмову в задоволенні його позову з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення є помилковими, і не відповідають обставинам справи, тому просить скасувати рішення суду від 13 грудня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Також у поданій до апеляційного суду заяві просить постановити окрему ухвалу відносно відповідача за невиконання останнім приписів п.2 ч.3 ст. 74 ЗУ Про виконавче провадження та ст. 129-1 Конституції України.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що посилання позивача про те, що тривале невиконання державним виконавцем рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 спричинило йому шкоду, яку повинно відшкодувати Південне Межрегіональне Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області вимог є безпідставними, оскільки позивач не надав суду доказів повторного звернення до виконавчої служби із заявою про виконання рішення суду разом з виконавчим листом, після винесення державним виконавцем 27 лютого 2020 року постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 та ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження". Водночас суд вважав недоведеними позивачем обставини щодо наявності підстав для відшкодування шкоди у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, оскільки в матеріалах справи відсутні докази неправомірності дій державного виконавця щодо невиконання вказаного вище судового рішення, тому вважав, що посилання позивача на моральні страждання, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 за необґрунтованістю, оскільки останнім не доведено підстав позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджуються такі факти і обставини справи.

23 жовтня 2017 року та 24 січня 2018 року позивач ОСОБА_1 звертався до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області з питання виділення йому земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, до яких було надане графічне зображення із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки на території с. Нерубайське, Біляївського району Одеської області, яке в порушення ч.7 ст.118 ЗК України за висновком Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області не відповідало генеральному плану с. Нерубайське, Біляївського району Одеської області.

Рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №496-У11 від 26 червня 2018 року позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у виділені земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18, рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №496-У11 від 26 червня 2018 року, в частині відмови ОСОБА_1 у виділені земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) визнано противоправним та скасовано. Зобов`язано Нерубайську сільську раду Біляївського району Одеської області, вирішити питання про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області.

30 січня 2019 року Одеським окружним адміністративним судом на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 було видано виконавчий лист №420/5228/18.

20 листопада 2019 року постановою старшого державного виконавця Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Лебедєвим Є.Є. на примусове виконання виконавчого листа №420/5228/18, виданого 30 січня 2019 року Одеським окружним адміністративним судом було відкрито виконавче провадження ВП №60652654 та зобов`язано Нерубайську сільську раду Біляївського району Одеської області, вирішити питання про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №655-VII від 04 червня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у виділенні земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області у зв`язку з не відповідністю графічного зображення розташування земельної ділянки генеральному плану с. Нерубайське, Біляївського району Одеської області.

Постановою старшого державного виконавця Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Лебедєва Є.Є. від 27 лютого 2020 року виконавче провадження ВП №60652654 з примусового виконання виконавчого листа №420/5228/18, виданого 30 січня 2019 року Одеським окружним адміністративним судом закінчено на підставі п. 9 ч.1 ст.39,40 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що вимогу виконавчого документу було виконано до відкриття виконавчого провадження.

Вказана постанова від 27 лютого 2020 року була оскаржена позивачем до УДВС ГТУЮ в Одеській області, але у задоволенні його скарги відмовлено, що не заперечував ОСОБА_1 , проте відповідного рішення останнім суду не надано. Також матеріали справи не містять доказів щодо оскарження позивачем цієї постанови державного виконавця в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року визнано противоправним та скасовано рішення Нерубайської сільської ради №655-VII від 04 червня 2019 року.

Після набрання зазначеним судовим рішенням законної сили, позивач з приводу примусового виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 повторно до Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) із заявою про виконання рішення суду разом з виконавчим листом не звертався, виконавче провадження не відкривалося, а Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області після скасування судом рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №655-VII від 04 червня 2019 року у добровільному порядку рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 не виконане та рішення не прийнято.

За наведених вище обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у державного виконавця Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) не було підстав для примусового виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18, оскільки не було відкрито виконавче провадження.

Згідно п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14-19 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

За статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до в виконання.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною 1 статті 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У п.п. 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками.

Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до тривалого невиконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18, а тому він має право на відшкодування шкоди в розмірі 50000,00 гривень.

Верховний суд в постанові від 18 травня 2022 року по справі № 303/6582/19 вказав, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).

Отже, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового виконання рішення суду, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірними висновки суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з вказаних вище підстав.

Підстави для задоволення заяви скаржника про винесення окремої ухвали у відношенні відповідача з підстав зазначених скаржником, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги позивача за своїм змістом та суттю заголом зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги позивача правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови 28 квітня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова