ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1782/22
Провадження № 2/210/119/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01 травня 2023 року

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Чайкіної О.В., за участі секретаря судового засідання Степанкнко О.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Стислий виклад позицій сторін.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 (надалі - Позивач) зазначила, що 10 липня 2010 року між ОСОБА_2 (далі - Відповідач) укладено шлюб, про що в Центрально-Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області вчинено актовий запис № 315. Проте спільне життя з відповідачем не склалось та рішенням суду від 02 листопада 2021 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на теперішній час проживає разом з позивачем.

Під час шлюбу Відповідач відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2018 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 , придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, квартира була придбана за кошти, отримані Позивачем в результаті продажу власної квартири, подарованої їй батьком - ОСОБА_5 .

Відповідно до договору дарування квартири укладеного 02 червня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 остання прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 .

У подальшому, для придбання оспорюваної квартири, Позивачем було укладено з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу обдарованої квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом 29.09.2018 року та зареєстровано в реєстрі за №2430. Вказана квартира була продана за фактичну ціну в сумі 49 469,00 гривень.

В той же день, 29.09.2018 р. Відповідач придбав оспорювану квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за фактичну ціну в сумі 49 469,00 гривень.

Таким чином, фактично квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана за особисті кошти Позивача, отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Зважаючи на той факт, що квартира позивачкою була придбана за особисті кошти вона змушена звернутися з даним позовом до суду.

Обґрунтування заперечень відповідача.

Під час розгляду справи сторони надали пояснення та докази в обгурнтування своїх вимог та заперечень. Після дослідження доказів у справі сторонам надана можливість подати письмові пояснення по суті заявлених вимог та заперечень.

Сторона позивача просить задовольнити позовні вимоги, покликаючись на те, що 29.09.2018р. о 12.09.42 приватним нотаріусом Стюрко зарежстровано право власності на спірну квартиру на відповідача у справі., вартість квартири на момент укладання договору становила 49469,00грн. Однак кошти на придбання квартири надавала лише позивач. Ці кошти позивач набула від продажу квартири, яка становила її особисту приватну власність. Договори на відчуження квартири позивача та придюання квартири з реєстрацією права власності на Відповідача відбулися в один день - 29.09.2018р. , а сума отриманих коштів від продажу квартири є ідентичною сумі, що внесена на купівлю спірної квартири.

Сторона відповідача заперечує проти заявлених позовних вимог. Зазначає, що спірна квартира була набута сторонами за спільні кошти в період шлюбу, на підтвердження чого надає виписки з банку відповідно до яких за декілька днів до придбання квартири та у день придбання квартири Відповідачем були зняті депозитні кошти, тому квартира куплена виключена за спільні кошти. Крім того, вказує, що коштів Позивачки б не вистачило на придбання квартири, оскільки експертна вартість оспорюваної квартири становить 136200,00 грн., що значно перевищує вартість квартири, яку позивачку продала. В якості доказів у Відповідача залишилась розписка написана продавцем їх спільної квартири, де зазначена вартість продажу оспорюваної квартири - 14900 тисяч доларів США, та під якої стоїть підпис Позивача.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

10 липня 2010 року між ОСОБА_2 (далі - Відповідач) та ОСОБА_1 (далі - Позивач) укладено шлюб, про що в Центрально-Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області вчинено актовий запис № 315 (а.с.10).

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 листопада 2021 року по справі №216/5178/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.10).

Під час шлюбу ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2018 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 , придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору вартість квартири становить 49 469,00 гривень. Договір зареєстровано в реєстрі за № 2432. (а.с.17). Експертна вартість квартири - 136200,00 грн.(п.2.2. Договору № 2432).

Відповідно до договору дарування квартири укладеного 02 червня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 остання прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. 02.06.2010 року та зареєстровано в реєстрі за №1128 (а.с.11)

Позивачем по справі - ОСОБА_1 було укладено з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу обдарованої квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. 29.09.2018 року та зареєстровано в реєстрі за №2430. Відповідно до умов договору, вказана квартира була продана за 49 469,00 гривень (а.с.15-16). Експертна вартість квартири - 92700,00 (п.2.2. Договору № 2430).

В обгрунутвання наявності коштів на придбання спірного майна та спростування позиції відповідача щодо наявності депозитних рахунків та зняття з них коштів в день придбання квартири, суд за клопотанням сторони позивача витребував відповідні відомості від АТ КБ "ПриватБанк".

Мотивувальна частина

Позиція суду та застосовані норми права

Даний позов виник із сімейних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1, ч.4 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.

Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної подружжя на майно, підлягає встановленню не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тобто, встановленню підлягає джерело коштів, за які було придбано майно.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 липня 2010 року, який розірвано рішенням суду 02 листопада 2021 року, і за час перебування у шлюбі сторонами придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги та заперечуючи позицію Відповідача, покликався на те, що квартира АДРЕСА_1 придбана лише за її особисті кошти, отримані нею від продажу подарованої їй квартири, а відтак така належить їй на праві приватної власності.

З матеріалів справи встановлено, що 02 червня 2010 року Позивач стала власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, укладеного між нею та її батьком - ОСОБА_5 .

29 вересня 2018 року Позивач продала квартиру, яка була їй подарована батьком, що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. та зареєстровано в реєстрі за №2430. Дана квартира була продана позивачкою за 49 469,00 гривень (п. 2.1 Договору).

Позивач наполягає, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, які вона отримала від продажу подарованої їй квартири, яка була оформлена на її ім`я, заперечуючи при цьому будь яких витрат зі сторони Відповідача.

Тягар доказування обставин на спростування презумпції спільності майна набутого в шлюбі, покладається на того з подружжя, який її спростовує, він зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , виходячи з наступного.

Судом безспірно встановлено, що за час перебування у шлюбі, а саме 29 вересня 2018 року, сторони придбали спірну квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на праві власності за Відповідачем - ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири. Як встановлено з умов договору, ціна квартири становила 49469,00 грн.

Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що дійсна вартість спірної квартири 14900,00 дол. США. Так в матеріалах справи міститься копія розписка гр. ОСОБА_4 від 29 вересня 2018, з якої встановлено, що вона отримала від Відповідача у справі за продаж квартири АДРЕСА_1 кошти в сумі 14900 доларів США. Розписка складена у присутності свідків, з яких є сама Позивачка. (а.с.62).

Достовірність даного доказу оспорюється стороною позивача, оскільки за час розгляду справи оригінал розписки не представлений суду.

Згідно частини 6 статті 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Враховуючи відсутність оригіналу розписки, суд відхиляє її в якості докази вартості спірної квартири, враховуючи що договів купівлі-продажу містить погоджену ціну правочину, а правлочин чи окремі його пункти у судовому порядку не оспорені.

Заперечуючи доводи Позивача про те, що спірна квартира належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки придбана лише за її особисті кошти, отримані від продажу її квартири, ОСОБА_2 вказав на те, що весь час спільного сімейного подружжя працював та отримував кошти.

На підтвердження своєї позиції суду представлені відомості з Пенсійного фонду, які свідчать про стабільний дохід відповідача (а.с. 139-148).

Крім того, на виконання ухвали про витребування доказів суду представлено відомості, що становлять банківську таємницю.

Судом встановлено, що за декілька місяців до придбання спірної квартири, а саме 20 червня 2018 року Відповідачем знято депозитні кошти у розмірі 100000,00 грн (а.с. 164 зворот.)

Крім того, в день придбання спірної квартири АДРЕСА_1 , 29 вересня 2018 року Відповідачем знято з депозитного рахунку 5500,00 доларів США (а.с.167 зворот).

Доводи Відповідача про те, що квартира придбана більшою площею, що він весь період працював та заробляв кошти, підтверджуються зібраними по справі доказами, а відтак спростовують доводи Позивача про те, що квартира була придбана лише за її особисті кошти.

При цьому суд враховує положення ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які спростовують доводи Відповідача про те, що Позивач перебувала в декретній відпустці.

Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до правил доказування у цивільному процесі лише посилання на факти, без їх доведення належними та допустимими доказами, не може бути підставою для задоволення позову.

Таким чином, оскільки стороною позивача не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, підстави для визнання спірного майна особистою власністю не вбачається.

Суд, давши оцінку наданим сторонами доказам, дійшов висновку, що спірна квартира була придбана не лише за кошти, отримані від продажу подарованої Позивачу квартири, але і за кошти, набуті сторонами у шлюбі, а також за зняті кошти з депозиту, тобто, джерелом набуття квартири є, в тому числі, і спільні сумісні кошти подружжя.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява позивача, про те, що квартира набувається за спільні кошти подружжя та у спільну власність (а.с. 83).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 є об"єктом спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат між сторонами.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови позивачу у задоволенні його позову, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 142, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасники справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 04 травня 2022 року.

Суддя: О. В. Чайкіна