Номер провадження: 22-ц/813/254/23
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа на стороні позивача: Державний нотаріус Шостої Одеської нотаріальної контори Пенчев Костянтин Леонідович, треті особи на стороні відповідача: Одеська місцева прокуратура №2, Департамент комунальної власності Одеської міської ради про визнання права володіння та користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

03.08.2018 року позивачі звернулися до Малиновського районного суду м. Одеси із вказаним позовом та просили суд, з урахуванням уточненої позовної заяви від 03.05.2019 року, визнати за ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право користування квартирою під АДРЕСА_1 ; встановити порядок виконання рішення суду, згідно з яким воно, після набрання законної сили, є підставою для реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: квартира АДРЕСА_1 та переоформлення на ім`я ОСОБА_1 всіх особистих рахунків про сплату комунальних та інших послуг у зазначеній квартирі, та обгрунутували свої вимоги наступним.

Позивачі зазначають, що 12 вересня 2013 року на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчевим Констянтином Леонтійовичем, ОСОБА_1 з дружиною ОСОБА_2 , придбали у власність у ОСОБА_3 квартиру під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з однієї житлової кімнати та приміщень, житловою площею -16,5 кв.м., загальною площею - 29,2 кв.м. На підставі цього, державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. був внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 2473234 (реєстраційний номер майна 01) про реєстрацію права власності на квартиру під АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Згідно позовної заяви, на даний час в квартирі зареєстровані та проживають дружина позивача та двоє його неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

25.05.2015 року перший заступник Прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах Одеської міської громади звернувся до Малиновського районного суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного нотаріуса Шостої одеської нотаріальної контори Пенчева Констянтина Леонтійовича про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна, визнання квартири відумерлою спадщиною, визнання права власності.

Позивачі зазначають, що 30.11.2015 року було винесене рішення Малиновського районного суду м. Одеси, яким було визнано недійсним свідоцтво про спадщину за законом від 11.09.2013 року № 4-2362, видане державним нотаріусом Шостої Одеської нотаріальної контори Пенчевим К.Л. на ім`я ОСОБА_3 , на спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнано квартиру АДРЕСА_1 , відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Витребувано у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради з володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.03.2017 року зазначене рішення Малиновського районного суду м. Одеси було залишено без змін.

Згідно позовної заяви, позивачем на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21.03.2017 року була подана касаційна скарга. 20 березня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виніс постанову. якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області віл 21 березня 2017 року в частині позовних вимог прокуратури Малиновського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного нотаріуса Шостої одеської нотаріальної контори Пенчева Костянтина Леонідовича про витребування квартири із чужого незаконного володіння скасував.

У задоволенні позову прокуратури Малиновського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного нотаріуса Шостої одеської нотаріальної контори Пенчева Костянтина Леонідовича про витребування у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради з володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 - відмовив. В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2017 року була залишена без змін.

Позивачі вважають, що зазначене наддасть можливість позивачам набути статусу наймачів квартири АДРЕСА_1 , що у подальшому, відповідно до приписів Закону України «Про приватизацію житла», наддасть їм можливість приватизувати квартиру, тим самим відновивши їх права на житло.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) до Одеської міської ради (місцезнаходження: м. Одеса, пл.. Думська,1), третя особа на стороні позивача: Державний нотаріус Шостої Одеської нотаріальної контори Пенчев Костянтин Леонідович (місце роботи: м. Одеса, вул. Сереньофонтанська, 19 б), треті особи на стороні відповідача: Одеська місцева прокуратура №2 (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Головківська,1), Департамент комунальної власності Одеської міської ради (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Артилерійська,1) про визнання права володіння та користування квартирою відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

17.10.2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу відповідно до вимог якої просить суд рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року скасувати, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа на стороні позивача: Державний нотаріус Шостої Одеської нотаріальної контори Пенчев Костянтин Леонідович, треті особи на стороні відповідача: Одеська місцева прокуратура №2, Департамент комунальної власності Одеської міської ради про визнання права володіння та користування квартирою задовольнити в повному обсязі

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним, та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що судом не було враховано всі обставини справи, а тому зроблено невірні висновки по суті.

ОСОБА_1 звертає увагу апеляційного суду на те, що Верховний суд у своїй постанові від 20 березня 2019 року визнав незаконним та скасував рішення суду в частині витребування спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Тим самим залишивши квартиру у фактичному користуванні та володінні сім`ї ОСОБА_5 .

Однак судом зазначено, що позивачами невірно вибраний спосіб захисту і що на даний час немає ніякої підстави для вселення позивачів у вищевказану квартиру, що є невідповідаючим дійсності з огляду на те, що позивачі вселились у спірну квартиру ще у вересні 2013 року після придбання квартири на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири і мешкають там більше шести років.

Як зазначено вище, Верховний Суд своєю постановою визнавши незаконним та скасувавши рішення суду в частині витребування спірної квартири у подружжя ОСОБА_5 , фактично залишив у їх володінні та користуванні опірну квартиру, отже, поданням позовної заяви Петрановські лише просили підтвердити за ними саме право володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 , те їх право, яке фактично не заперечував Верховний Суд, відмовивши прокуратурі у витребуванні зазначеної квартири у подружжя.

Крім того, звертає увагу суду на те, що в оскаржуваному рішенні суду невірно зазначено про те, що позивачі у позасудовому порядку не звертались до Одеської міської ради з проханням укласти договір найму, то спору з даного питання не виникло. Відповідно до заяви в Департамент комунальної власності Одеської міської ради від 10.07.2018 року вхідний номер 01-05 (додана до позовної заяви і додаю до апеляційної скарги). ОСОБА_1 у заяві просив вирішити питання передання зазначеної квартири його сім`ї у користування, однак ніякої відповіді не отримав.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 23.10.2019 року, визначено склад суду у наступному складі: головуючий суддя Ващенко Л.Г., судді учасники колегії: Колесніков Г.Я., Сєрова О.С.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.11.2019 року апеляційне провадження по справі було відкрито.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 09.08.2021 року, визначено новий склад суду у наступному складі: головуючий суддя Гірняк Л.А., судді учасники колегії: Колесніков Г.Я., Сєрова О.С.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 20.10.2021 року, визначено новий склад суду у наступному складі: головуючий суддя Гірняк Л.А., судді учасники колегії: Сегеда С.М., Комлева О.С.

25.05.2021 року під час розгляду апеляційної скарги в судовому засіданні головуючий суддя Гірняк Л.А. заявила клопотання про самовідвід, посилаючись на вимоги ч п.1 ч. 1 ст. 36 ЦПК України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.05.2022 року було задоволено заяву судді Гірняк Л.А. про самовідвід та передано справу №521/12925/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа на стороні позивача: Державний нотаріус Шостої Одеської нотаріальної контори Пенчев Костянтин Леонідович, треті особи на стороні відповідача: Одеська місцева прокуратура №2, Департамент комунальної власності Одеської міської ради про визнання права володіння та користування квартирою до відділу діловодства та обліку звернень громадян для проведення повторного перерозподілу за допомогою автоматизованої системи документообігу для визначення відповідно до вимог ЦПК України іншого головуючого суддю (суддю-доповідача) апеляційного суду, замість судді Гірняк Любові Анатоліївни.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 30.05.2022 року, визначено новий склад суду у наступному складі: головуючий суддя Князюк О.В. судді учасники колегії: Сегеда С.М., Комлева О.С.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 07.06.2022 року, визначено новий склад суду у наступному складі: головуючий суддя Князюк О.В. судді учасники колегії: Заїкін А.П. Таварткіладзе А.П.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.06.2022 року цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа на стороні позивача: Державний нотаріус Шостої Одеської нотаріальної контори Пенчев Костянтин Леонідович, треті особи на стороні відповідача: Одеська місцева прокуратура №2, Департамент комунальної власності Одеської міської ради про визнання права володіння та користування квартирою - прийнято до провадження.

Призначено розгляд справи в судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду на 09.02.2023 року на 10:15 хв.

09.02.2023 року розгляд справи було відкладено на 27.04.2023 року на 12:20 год у зв`язку з перебування судді Князюка 09.02.2023 року у відпустці.

27.04.2023 року в судове засіданні сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяв та клопотань до суду не подавали.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї позиції по справі, вони реалізували свої процесуальні права ще до введення державою карантину.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, тривалий розгляд справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, а також те, що учасники справи реалізували своє процесуальне право щодо участі у судовому засіданні під час розгляду справи та висловили свою процесуальну позицію, тобто створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вищевказаною явкою.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 29,2 кв.м. згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою одеською державною нотаріальною конторою, 03.09.2011року зареєстрованого у реєстрі за №1-1926, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 14.09.2011, запис номер 26, в книзі 764пр- 57.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 , відповідно до актового запису про смерть №784, складеного 14.10.2011 року Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. За життя ОСОБА_6 не склав заповіту відносно розпорядженням вказаною квартирою.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.04.2013 у справі №4 522/29492/12 задоволено позов ОСОБА_3 до Одеської міської ради та встановлено факт її постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_6 , визнано ОСОБА_3 спадкоємцем четвертої черги та визначено додатковий строк - два місяці для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6

11.09.2013 р. державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Пенчевим К.Л. на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,2 кв.м., та 24.09.2013 свідоцтво про право на спадщину за законом на кв. АДРЕСА_4 , вартістю 180480 (сто вісімдесят тисяч чотириста вісімнадцять) гривень.

12.09.2013 р. державним нотаріусом Шостої нотаріальної контори Пенчевим К.Л. посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купив у спільну сумісну власність з ОСОБА_2 , за її письмовою згодою, квартиру за 180 480 гривень.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.03.2014 у справі №1522/29492/12 задоволено заяву заступника прокурора Малиновського району м. Одеси про перегляд заочного рішення, вищевказане рішення суду від 04.04.2013 року скасовано, позов ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, залишено без розгляду на підставі відповідної заяви позивача.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.04.2013 р. не набрало законної сили у зв`язку з неотриманням його копії відповідачем. Відповідно до вимог ст. 228 ЦПК України, це рішення було переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою прокурора в інтересах відповідача, яку було подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

25.05.2015 року перший заступник Прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах Одеської міської громади звернувся до Малиновського районного суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного нотаріуса Шостої одеської нотаріальної контори Пенчева Констянтина Леонтійовича про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна, визнання квартири відумерлою спадщиною, визнання права власності.

30.11.2015 року було винесене рішення Малиновського районного суду м. Одеси, яким було визнано недійсним свідоцтво про спадщину за законом від 11.09.2013 року № 4-2362, видане державним нотаріусом Шостої Одеської нотаріальної контори Пенчевим К.Л. на ім`я ОСОБА_3 , на спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнано квартиру АДРЕСА_1 , відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Витребувано у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради з володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.03.2017 року зазначене рішення Малиновського районного суду м. Одеси було залишено без змін.

Позивачем на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21.03.2017 року була подана касаційна скарга.

20 березня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виніс постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області віл 21 березня 2017 року в частині позовних вимог прокуратури Малиновського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного нотаріуса Шостої одеської нотаріальної контори Пенчева Костянтина Леонідовича про витребування квартири із чужого незаконного володіння скасував.

У задоволенні позову прокуратури Малиновського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного нотаріуса Шостої одеської нотаріальної контори Пенчева Костянтина Леонідовича про витребування у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради з володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 відмовив.

В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2017 року була залишена без змін.

Верховний суд, у своєму рішенні, звернув увагу на порушення статті 1 Першого протоколу Європейської Конвенції з прав людини у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015 року та ухвалі апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2017 року, свою постанову мотивував наступним.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідна практику, наукові дослідження тощо.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та І надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Тому, Верховний суд зазначив, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у ОСОБА_1 таї ОСОБА_2 , як добросовісних набувачів, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Отже, Верховний Суд, з одного боку визнав незаконним та скасував рішення суду в частині витребування спірної квартири у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а з іншого боку залишив без змін рішення.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивачів виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 29,2 кв.м. згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою одеською державною нотаріальною конторою, 03.09.2011року зареєстрованого у реєстрі за №1-1926, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 14.09.2011, запис номер 26, в книзі 764пр- 57.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 , відповідно до актового запису про смерть №784, складеного 14.10.2011 року Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. За життя ОСОБА_6 не склав заповіту відносно розпорядженням вказаною квартирою.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.04.2013 у справі №4 522/29492/12 задоволено позов ОСОБА_3 до Одеської міської ради та встановлено факт її постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_6 , визнано ОСОБА_3 спадкоємцем четвертої черги та визначено додатковий строк - два місяці для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6

11.09.2013 р. державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори Пенчевим К.Л. на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,2 кв.м., та 24.09.2013 свідоцтво про право на спадщину за законом на кв. АДРЕСА_4 , вартістю 180480 (сто вісімдесят тисяч чотириста вісімнадцять) гривень.

12.09.2013 р. державним нотаріусом Шостої нотаріальної контори Пенчевим К.Л. посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купив у спільну сумісну власність з ОСОБА_2 , за її письмовою згодою, квартиру за 180 480 гривень.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.03.2014 у справі №1522/29492/12 задоволено заяву заступника прокурора Малиновського району м. Одеси про перегляд заочного рішення, вищевказане рішення суду від 04.04.2013 року скасовано, позов ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, залишено без розгляду на підставі відповідної заяви позивача.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.04.2013 р. не набрало законної сили у зв`язку з неотриманням його копії відповідачем. Відповідно до вимог ст. 228 ЦПК України, це рішення було переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою прокурора в інтересах відповідача, яку було подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

25.05.2015 року перший заступник Прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах Одеської міської громади звернувся до Малиновського районного суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного нотаріуса Шостої одеської нотаріальної контори Пенчева Констянтина Леонтійовича про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна, визнання квартири відумерлою спадщиною, визнання права власності.

30.11.2015 року було ухвалене рішення Малиновського районного суду м. Одеси, яким було визнано недійсним свідоцтво про спадщину за законом від 11.09.2013 року № 4-2362, видане державним нотаріусом Шостої Одеської нотаріальної контори Пенчевим К.Л. на ім`я ОСОБА_3 , на спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнано квартиру АДРЕСА_1 , відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Витребувано у власність територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради з володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.03.2017 року зазначене рішення Малиновського районного суду м. Одеси було залишено без змін.

Позивачем на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21.03.2017 року була подана касаційна скарга.

20 березня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виніс постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області віл 21 березня 2017 року в частині позовних вимог прокуратури Малиновського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного нотаріуса Шостої одеської нотаріальної контори Пенчева Костянтина Леонідовича про витребування квартири із чужого незаконного володіння скасував.

У задоволенні позову прокуратури Малиновського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного нотаріуса Шостої одеської нотаріальної контори Пенчева Костянтина Леонідовича про витребування у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради з володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 - відмовив.

В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2017 року була залишена без змін.

Верховний суд, у своєму рішенні, звернув увагу на порушення статті 1 Першого протоколу Європейської Конвенції з прав людини у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015 року та ухвалі апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2017 року, свою постанову мотивував наступним.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідна практику, наукові дослідження тощо.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та І надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Тому, Верховний суд зазначив, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у ОСОБА_1 таї ОСОБА_2 , як добросовісних набувачів, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Отже, Верховний Суд, з одного боку визнав незаконним та скасував рішення суду в частині витребування спірної квартири у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а з іншого боку залишив без змін рішення.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Відповідно до ст. 315 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 316 ЦК України, суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Одеська міська рада за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.03.2017 року зазначене рішення залишено без змін, та постановою Верховного суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишено без змін у даній частині, є власником квартири АДРЕСА_2 .

Отже, позивачі зазначають, ґрунтуючись на постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року, що єдиним ефективним способом захисту оспореного права сім`ї ОСОБА_5 з двома малолітніми дітьми на квартиру АДРЕСА_1 є визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права володіння та користування спірною квартирою.

Позивачі вважають, що зазначене надасть можливість позивачам набути статусу наймачів квартири АДРЕСА_1 . Отже, фактично, право користування квартирою АДРЕСА_1 , у даній ситуації, це зобов`язання, що приховує під собою укладення договору найму.

Згідно ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Укладення договору найму квартири АДРЕСА_1 позивачами можливе лише за згодою власника зазначеного майна Одеської міської ради.

Згідно ст. 58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.

Отже, суд роз`яснює позивачам, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вірно вибраний спосіб захисту, на даний час немає ніякої підстави для вселення позивачів у вищевказану квартиру. Суд зазначає, що лише власник може розпоряджатися належним йому майном на підставі права власності. Позивачі не є власниками квартири, тому вони вправі у позасудовому порядку звернутися до Одеської міської ради щодо укладення договору найму вищевказаної квартири. Враховуючи те, що позивачі не звертались до Одеської міської ради з проханням укласти договір найму, то спору з даного питання не виникло.

Враховуючи те, що вимога позивачів, щодо встановлення порядку виконання рішення суду, згідно з яким воно, після набрання законної сили, є підставою для реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: квартира АДРЕСА_1 та переоформлення на ім`я ОСОБА_1 всіх особистих рахунків про сплату комунальних та інших послуг у зазначеній квартирі, є похідною вимогою від вимоги про визнання за ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , право користування квартирою під АДРЕСА_1 , судом першої інстанції також відмовлено у її задоволенні.

Щодо доводів апелянта про його звернення з заявою щодо квартири до Одеської міської ради, апеляційний сул вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 1.2. Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 р. №2752-V1, (далі - Положення) Департамент наліпляється міського радого повноваженими щодо управління комунальною власністю територіальної громади міста та щодо реальних повноважень Одеської міської ради у галузі земельних відносин відповідно до чинного законодавства. Визначення меж повноважень та умов їх здійснення регулюється зазначеним Положенням, зокрема пунктами.

2.2.1.2. Департамент здійснює облік, інвентаризацію комунального майна, що знаходиться в управлінні Департаменту, виконавчих органів Одеської міської ради та комунальних підприємств, забезпечує контроль за його використанням і збереженням, здійснює контроль за ефективним використанням майна, що належить територіальній громаді м. Одеси на праві комунальної власності та закріплене за комунальними підприємствами на праві господарського відання або на праві оперативного управління.

2.1.19. Взаємодіє з підрозділами облдержадміністрації, виконавчими органами міської ради, постійними комісіями міської ради, підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та об`єднаннями громадян з приводу використання комунального майна.

2.2.1.20. Здійснює облік нежилих приміщень комунальної власності територіальної громади м. Одеси на території міста, вносить міській раді та виконавчому комітету пропозиції щодо використання таких приміщень для задоволення потреб територіальної громади м. Одеси.

2.2.1.21. Здійснює управління та облік відумерлої спадщини у порядку, встановленому радою та чинним законодавством. Департамент наділений повноваженнями щодо укладання цивільно-правових угод

З попереднім повідомленням постійної комісії з комунальної власності (договори оренди, купівлі-продажу, застави, дарування, користування, позички, концесії майна та інші угоди відповідно до чинного законодавства України) та контролює їх виконання (п. 2.2.1.18. Положення).

Відповідно до п. 2.2.1.12. Департамент бере участь у прийманні майна до комунальної власності територіальної громади відповідно до рішень міської ради, однак Одеської міської радою не приймалось рішень щодо передачі зазначеної квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, до сфери управління Департаменту входять повноваження щодо управління та обліку нежилими приміщеннями комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

З огляду на зазначене, посилання ОСОБА_1 на те, що він звертався до департаменту комунальної власності Одеської міської ради з листом від 10.07.2018 р. З метою вирішення питання передання зазначеної квартири його сім`ї у користування, але ніякої відповіді не отримав, апеляційний суд зазначає наступне.

10.07.2018 р. ОСОБА_1 звернувся листом № 01-05/52-П до Департаменту з проханням відкласти проведення реєстраційних дій відносно реєстрації права власності на відумерлу спадщину - квартиру АДРЕСА_1 .

Листом від 09.08.2018 р. № 01-05/52-П Департамент розглянувши лист ОСОБА_1 надав останньому відповідь по суті порушених питань (копія листа додана ОМР). Зокрема, наголосив на тому, що до Департаменту не надходив пакет документів, необхідних для проведення реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на відумерлу - квартиру АДРЕСА_5 , у зв`язку з чим такі дії не проводяться.

Отже посилання ОСОБА_1 про те що, він звертався до Департаменту саме з проханням вирішити питання передачі зазначеної вище квартири у користування та не отримав відповіді - спростовуються .

Згідно ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладання та припинення договору найму житла, що с об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не передбачено законом.

Отже, власник може розпоряджатися належним йому майном на підставі права власності. Позивачі не є власниками квартири, тому вправі у позасудовому порядку звернутися до Одеської міської ради щодо укладання договору найму вищевказаної квартири. Враховуючи те, що позивачі не звертались до Одеської міської ради з проханням укласти договір найму, то спору з даного питання не виникло.

Всі інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з рішенням суду першої інстанції, та не заслуговують на увагу.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19.09.2019 р. є обґрунтованим, законним та таким, що прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА:

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02.05.2023 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

А. П. Заїкін