Провадження № 22-ц/801/859/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 рокуСправа № 127/18918/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

Секретар: Ковальчук О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради»

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

Рішення ухвалив суддя Жмудь О. О.

Рішення ухвалено о 12 год 33 хв у м. Вінниці

Дата складення повного тексту рішення 20 лютого 2023 року,

Встановив:

26 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі наказу № 73-К від 11 червня 2020 року його було прийнято з 13 червня 2020 року на 0,5 ставки посади лікаря-ортопеда-травматолога дитячого травмпункту за сумісництвом. 01 серпня 2022 року його звільнено з посади згідно наказу про припинення трудового договору № 79/К у зв`язку з прийняттям працівника, який не є сумісником.

Вважає, що наказ про звільнення винесений з порушенням Кодексу законів про працю України, у тому числі статті 5-1 цього Кодексу, згідно якої однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. У наказі відсутнє посилання на нормативні підстави звільнення. Не погоджуючись із таким наказом, він при ознайомленні із ним написав про те, що у ньому відсутні посилання на підстави звільнення, встановлені нормами трудового законодавства. Наказ № 80/К від 01 серпня 2022 року «Про внесення змін до наказу № 79/К від 01 серпня 2022 року «Про припинення трудового договору» був виданий нібито з метою виправлення технічних описок (мимовільних помилок), допущених при складанні наказу № 79/К, а насправді ним було змістовно доповнено наказ № 79/К шляхом додавання констатуючої частини.

Трудове законодавство не містить норм щодо звільнення з роботи за сумісництвом працівника у зв`язку з прийняттям на цю роботу працівника, який не є сумісником.

Відповідач не є державним підприємством. Після 1991 року лікарня віднесена до об`єктів комунальної власності обласної ради, а згодом за рішенням Вінницької обласної ради лікарня перетворена в комунальне некомерційне підприємство.

Фактично передумовою його звільнення відповідач вважає наказ № 75/К від 29 липня 2022 року про прийняття на роботу, за змістом якого ОСОБА_3 прийнятий з 01 серпня 2022 року на 0,5 ставки посади лікаря-стажиста з дитячої ортопедії і травматології травматологічного пункту, 0,25 ставки посади лікар-стажиста дитячої ортопедії і травматології та на 0,25 ставки посади лікаря-стажиста з дитячої ортопедії і травматології на час служби в ЗСУ ОСОБА_4 консультативної поліклініки. Відповідач звільнив ОСОБА_1 як лікаря і прийняв на роботу ОСОБА_3 як лікаря-стажиста, який має нижчу кваліфікацію. Цим директор порушив покладений на нього Статутом обов`язок забезпечувати підприємство більш кваліфікованими працівниками з метою підвищення якості послуг, що надаються. Це додатково свідчить про необґрунтованість звільнення.

Позивач просив визнати незаконним і скасувати наказ № 79/К від 01 серпня 2022 року щодо його звільнення, поновити його на посаді 0,5 ставки посади лікаря ортопеда-травматолога дитячого травмпункту в КНП «ВОДКЛ» ВОР» та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 серпня 2022 року до дня ухвалення судового рішення про поновлення на роботі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» № 79/К від 01 серпня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з 0,5 посади лікаря ортопеда-травматолога дитячого травмпункту.

Поновлено ОСОБА_1 на 0,5 посади лікаря ортопеда-травматолога дитячого травмпункту Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» з 02 серпня 2022 року.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 серпня 2022 року по 15 лютого 2023 року.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992,40 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач КНП «ВОДКЛ ВОР» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

Зазначив, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції неправильно застосував норм матеріального права в частині висновків про те, що лікарня не мала законних підстав для застосування статті 7 КЗпП України та п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України № 43 від 28 червня 1993 року, як правову підставу для звільнення позивача. Судом не враховані положення постанови Кабінету Міністрів України № 245 від 03 квітня 1993 року «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій».

Висновки суду суперечать сталій позиції Верховного Суду з аналогічних категорій справ, у тому числі тим його рішенням, де неодноразово було зазначено, що згідно з п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами для припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами.

Зазначене не враховане судом першої інстанції, який не надав належної оцінки, не прийняв до уваги зазначені положення законодавства, положення Статуту лікарні, а в обґрунтування своїх висновків посилався на лист НСЗУ від 20 вересня 2022 року, який не є нормою права, а містить виключно інформаційний характер трактування НСЗУ та його розуміння питань фінансування охорони здоров`я. Крім цього даний лист долучений судом до справи з порушенням норм процесуального права.

На думку суду, з ухваленням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ скасовано норму абзацу 4 частини 1 статті 43-І КЗпП України, що допускала можливість звільнення без згоди виборного органу первинної профспілкової організації сумісників у зв`язку з прийняттям працівників, які сумісниками не є. Такий висновок спростовується позицією Верховного Суду, викладеною в непоодиноких рішеннях, зокрема, мова йде про звільнення працівника-сумісника на підставі статті 7 КЗпП України та п. 8 Положення № 43.

Помилковим є твердження суду, що саме норма абзацу 4 частини 1 статті 43-І КЗпП України раніше була правомірною підставою для звільнення такої категорії працівників, а з її скасуванням така правова підстава зникла.

Також суд помилково вказав, що відповідач не мав правових підстав для звільнення позивача на підставі ст. 7 КЗпП України та п. 8 Положення № 43, оскільки згідно листа Міністерства соціальної політики України «Щодо звільнення сумісника в разі прийняття на посаду основного працівника» від 28 жовтня 2016 року № 401/06/186-15, норми Положення № 43 поширюються на підприємства виключно державної форми власності. При цьому суд першої інстанції посилається на лист, який не є нормою права, а носить виключно інформаційно-рекомендаційний характер.

Крім того, неправомірними є твердження суду першої інстанції про те, що відповідачем на момент винесення оскаржуваного наказу № 79/к від 01 серпня 2022 року були порушені вимоги закону, а саме, недотримання роз`яснень Міністерства юстиції України від 01 лютого 2011 року «Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу», згідно яких припинення трудового договору оформляться виданням наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, у якому повинні бути зазначені підстави припинення трудового договору в точній відповідності з формулюванням законодавства про працю і конкретним посиланням на статтю, пункт закону, а також згідно типової форми № П-4, затвердженої наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року № 489, відповідний наказ має містити причину та підставу звільнення.

Проте не є порушенням з боку відповідача недотриманням ним роз`яснень Міністерства юстиції України, які не є нормою права та містять виключно інформаційний характер.

Судом першої інстанції не надано оцінки доводам відповідача в тому, що він немає правових підстав для виправлення допущеної ним технічної описки, що було зроблено відповідачем шляхом видачі в той же день 01 серпня 2022 року, наказу № 80/к про внесення змін до наказу № 79/к. Наявність такого права у відповідача підтверджується висновками Верховного Суду у справі № 703/3231/20 (постанова від 24 травня 2022 року).

Також неправомірними є висновки суду про те, що директором підприємства порушено його обов`язок щодо забезпечення лікарні більш кваліфікованими працівниками з метою підвищення якості послуг, що надаються, згідно чого така підстава є достатньою для задоволення позову. При цьому питання порівняння кваліфікації позивача і прийнятого працівника ОСОБА_3 у судовому засіданні не проводилося.

Позивач ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що рішення суду вважає законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, тому просить залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Шарлай Т. О. підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_5 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, позивача і його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що наказом, за підписом директора Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» Паненка В. В., № 73-К від 11 червня 2020 року ОСОБА_1 з 13 червня 2020 року прийнятий на 0,5 посади лікаря ортопед-травматолога дитячого травматологічного пункту, з умовами роботи за сумісництвом (а. с. 15).

Наказом, за підписом директора Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» Паненка В. В., № 75/К від 29 липня 2022 року ОСОБА_3 з 01 серпня 2022 року прийнятий на 0,5 посади лікаря-стажиста з дитячої ортопедії і травматології травматологічного пункту, 0,25 посади лікаря-стажиста з дитячої ортопедії і травматології та 0,25 посади лікаря-стажиста з дитячої ортопедії і травматології на час служби в ЗСУ ОСОБА_4 консультативної поліклініки, з умовами роботи основна (а. с. 16).

Наказом, за підписом директора Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» Паненка В. В., № 79/К від 01 серпня 2022 року звільнено ОСОБА_1 з 01 серпня 2022 року, який працює за зовнішнім сумісництвом на 0,5 з посади лікаря ортопед-травматолога дитячого травматологічного пункту, у зв`язку з прийняттям працівника, який не є сумісником. Копію наказу отримав ОСОБА_1 01 серпня 2022 року та зазначив: «З наказом не згоден, оскільки відсутнє посилання на підстави звільнення, встановлені нормами чинного трудового законодавства (зокрема КЗпП України)» (а. с. 17).

У наказі, підписаному директором Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» Паненком В. В., № 80/К від 01 серпня 2022 року «Про внесення змін до наказу № 79/К від 01 серпня 2022 року «Про припинення трудового договору», вказано, що з метою усунення технічної описки, допущеної при складанні наказу № 79/К від 01 серпня 2022 року, констатуючу частину наказу № 79/К від 01 серпня 2022 року викладено в наступній редакції: «Звільнити ОСОБА_1 , який працює за зовнішнім сумісництвом на 0,5 посади лікаря ортопед-травматолога дитячого травматологічного пункту, 01 серпня 2022 року, у зв`язку із прийняттям працівника, який не є сумісником, на підставі статті 7 КЗпП України, пункту 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України № 43 від 28 червня 1993 року. Підстава: наказ «Про прийняття на роботу ОСОБА_3 » № 75/К від 29 липня 2022 року» (а. с. 18).

Копію даного наказу відповідач надіслав позивачу поштою, згідно супровідного листа за вихідним № 01/1922 від 01 серпня 2022 року (а. с. 72-73), який позивачем не отриманий та 15 вересня 2022 року був повернутий до КНП «ВОДКЛ ВОР» у зв`язку із закінченням терміну зберігання. В цей же день 15 вересня 2022 року відповідач знову направив копію наказу № 80/К від 01 серпня 2022 року на адресу ОСОБА_1 (а. с. 74-75), який був отриманий позивачем 22 вересня 2022 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 75 на звороті).

Згідно довідки про доходи № 47 від 01 серпня 2022 року, виданої КНП «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня ВОР» ОСОБА_1 про те, що він працює в цій установі (форма працевлаштування основна чи за сумісництвом не зазначена), займає посаду лікаря травматолога, його загальна сума доходу за період з лютого 2022 року по липень 2022 року без врахування аліментів становить 52 059,10 грн., у тому числі нараховано заробітної плати за червень 2022 року 10 538,28 грн., липень 2022 року 10 563,91 грн. (а. с. 19).

Із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Комунальне некомерційне підприємство «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» (скорочена назва КНП «ВОДКЛ ВОР» є юридичною особою комунальним підприємством, керівником якого є ОСОБА_2 (а. с. 44-46).

Згідно відповіді на запит представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 , наданої Національною службою здоров`я України, кошти, отримані надавачем за договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій від НСЗУ за надані медичні послуги, для такого надавача не є бюджетними; заклади охорони здоров`я у формі комунальних некомерційних підприємств, які уклали договір про медичне обслуговування населення, та отримують від НСЗУ оплату за надані медичні послуги, не є бюджетними установами; між НСЗУ та КНП «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» у 2022 році укладено три договори про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій; станом на 15 вересня 2022 року НСЗУ здійснено оплати КНП «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» на загальну суму 121 948 313,60 грн. (а. с. 51-52).

Наказом директора Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» Паненка В. В. № 140-К від 29 листопада 2019 року ОСОБА_1 з 02 грудня 2019 року прийнятий на 0,5 посади лікаря ортопед-травматолога дитячого травматологічного пункту, з умовами роботи за сумісництвом (а. с. 68).

Наказом директора Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» Паненка В. В. № 46-К від 01 квітня 2020 року ОСОБА_1 з 01 квітня 2020 року звільнений з посади лікаря ортопед-травматолога дитячого травматологічного пункту за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (як зовнішній сумісник (а. с. 69).

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 не є членом профспілки.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що чинний Кодекс законів про працю України не допускає можливості звільнення працівника із суміщуваної роботи у зв`язку із прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ скасовано норму абзацу 4 частини 1 статті 43-1 КЗпП України, що допускала можливість звільнення без згоди виборного органу первинної профспілкової організації сумісників у зв`язку з прийняттям працівників, які сумісниками не є. Норм щодо звільнення з роботи за сумісництвом працівника підприємств, установ, організацій інших форм власності (не державних) у зв`язку з прийняттям на цю роботу працівника, який не є сумісником, законодавство не містить. Відповідач по справі входить до об`єктів комунальної власності обласної ради і на нього не поширюється дія Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, що затверджене наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, пунктом 8 якого відповідач керувався, про що зазначив в оскаржуваному наказі при звільненні позивача як сумісника у зв`язку з прийняттям працівника, який не є сумісником. Оскаржуваним наказом директор звільнив з роботи позивача як лікаря, а прийняв на роботу ОСОБА_3 лікаря-стажиста, який має нижчу кваліфікацію, чим порушив покладений на нього обов`язок забезпечувати підприємство більш кваліфікованими працівниками з метою підвищення якості послуг, що надаються.

Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що звільнення позивача проведено із порушенням законодавства про працю, що є підставою для скасування наказу про звільнення позивача і поновлення його на роботі. Також суд визнав обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проте у судовому рішенні вказав лише період, за який має бути відповідачем проведений на підставі цього судового рішення розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 серпня 2022 року по день ухвалення рішення суду по 15 лютого 2023 року.

Із таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини 1 і 6 статті 43 Конституції України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений в абзаці 7 статті 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частин першої і другої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації (ч. 1). Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін (ч. 2).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про оплату праці» сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників. Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами.

Звільнення сумісників у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до статті 7 КЗпП України.

Так, відповідно до статті 7 КЗпП України, особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», що набрав чинності із 19 липня 2022 року, цей пункт 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України виключений.

Згідно із частиною 2 статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 не є членом профспілкової організації та не обраний до профспілкових органів.

Робота за сумісництвом на час звільнення позивача 01 серпня 2022 року, регламентувалася чинними: постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом.

Зазначені нормативно-правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів, отже, їх дія поширюється на комунальні заклади, утворені органом місцевого самоврядування, та комунальні установи, організації, що фінансуються з бюджету.

Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 16 березня 2020 року в справі № 415/6914/17 (провадження № 61-38121св18), від 12 лютого 2020 року в справі № 607/13528/18 (провадження № 61-12081св19), від 10 квітня 2019 року у справі № 592/11917/17 (провадження № 61-37556св18), від 23 квітня 2018 року у справі № 640/569/17 (провадження № 61-6529св18).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затверджене наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43 (чинне на час винесення 01 серпня 2022 року наказу про звільнення позивача), поширюється лише на державні підприємства, установи і організації, до яких відповідач у справі не належать, а тому зазначене Положення не може застосовуватися до спірних правовідносин.

Відповідач як комунальне підприємство, отримує фінансування із обласного бюджету.

Згідно Статуту Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради», затвердженого рішенням 11 сесії Вінницької обласної ради 8 скликання від 30 липня 2021 року № 188, відповідно до пункту 10 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», підприємство є об`єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює Вінницька обласна рада (орган управління майном, засновник). Власником підприємства є територіальні громади сіл, селищ, міст Вінницької області в особі Вінницької обласної ради. Підприємство підпорядковане, підзвітне та підконтрольне Вінницькій обласній раді (пункт 1.3.).

Згідно розділу 7 Статуту майно підприємства становлять необоротні та оборотні активи, основні засоби та грошові кошти, а також інші цінності, передані йому органом управління майном, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства (пункт 7.1.). Майно підприємства є спільною власність територіальних громад сіл, селищ, міст області і закріплюється за ним на праві оперативного управління (пункт 7.2.). Джерелами формування майна є: грошові та матеріальні внески органу управління майном; доходи, одержані від реалізації послуг, інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, набуте у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством України (пункт 7.6.).

Судом встановлено, що позивач працював в КНП «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» на посаді лікаря ортопед-травматолога дитячого травматологічного пункту (за сумісництвом, 0,5 посади) і був звільнений у зв`язку з прийняттям на цю посаду ОСОБА_3 , який не є сумісником.

Відповідно до пункту 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України № 43 від 28 червня 1993 року, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв`язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Таким чином, при звільненні позивача дотримано вимоги чинного трудового законодавства, а тому відсутні підстави для його поновлення на роботі.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача у відзиві та обґрунтування його позовних вимог в тому, що є неправомірним застосування відповідачем при його звільненні пункту 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України № 43 від 28 червня 1993 року, оскільки на час виникнення спірних правовідносин, відповідач був комунальним некомерційним підприємством, яке фінансувалось з бюджету.

Не ґрунтуються на вимогах закону твердження позивача про незаконність наказу № 79/К від 01 серпня 2022 року про його звільнення тим, що цей наказ на момент звільнення позивача не містив належних нормативних підстав його видання, тобто нормативних підстав звільнення позивача з роботи, у зв`язку з чим в цей же день 01 серпня 2022 року, був виданий наказ № 80/К, яким змістовно доповнено наказ № 79/К шляхом додавання констатуючої частини, з огляду на таке.

У наказі № 79/К від 01 серпня 2022 року (про припинення трудового договору) вказана причина звільнення у зв`язку з прийняттям працівника, який не є сумісником. В цей же день 01 серпня 2022 року відповідачем виданий інший наказ № 80/К «Про внесення змін до наказу № 79/К від 01 серпня 2022 року «Про припинення трудового договору», у якому вказана та ж сама причина звільнення позивача у зв`язку із прийняттям працівника, який не є сумісником, а також вказаний закон, який регулює таке звільнення стаття 7 КЗпП України та пункт 8 Положення № 43 від 28 червня 1993 року.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року із послідуючими змінами, при розгляді справи про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно із наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи із обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Із оскаржуваного наказу вбачається, що у ньому підставою для звільнення позивача зазначено: «у зв`язку з прийняттям працівника, який не є сумісником». І саме такі обставини пов`язані із звільненням позивача, який працює за зовнішнім сумісництвом на 0,5 посади. У наказі № 80/К підставою вказана така ж причина «у зв`язку з прийняттям працівника, який не є сумісником», лише доповнено наказ № 79/К посиланням на норми права, передбачені трудовим законодавством, які регулюють таку причину звільнення стаття 7 КЗпП України та пункт 8 Положення № 43 від 28 червня 1993 року. Таке формулювання причин звільнення відповідає вимогам законодавства про працю, чинного на день звільнення позивача.

З огляду на викладене колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні справи не правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про незаконність виданого відповідачем наказу № 79/К від 01 серпня 2022 року щодо звільнення позивача та скасування наказу.

Таким чином встановлено, що наказ про звільнення, винесений відповідачем, відповідає вимогам законодавства про працю, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування, а тому вимога позивача про його поновлення на займаній 0,5 посаді не ґрунтується на законі та не підлягає до задоволення.

Оскільки основна вимога про поновлення на роботі не підлягає задоволенню, відсутні правові підстави для задоволення похідної від неї вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, з огляду на що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:М. В. Матківська
Судді:Ю. Б. Войтко
І. В. Міхасішин

Повний текст судового рішення складено 05 травня 2023 року