справа № 363/3315/22 головуючий у суді І інстанції Слободян Н.П.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 18 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований 12 липня 2018 року Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного станку Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1061.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 липня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Від цього шлюбу подружжя має малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач зазначає, що підставою для розірвання шлюбу стало те, що відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у їхній сім`ї , не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу, піклуватись про побудову сімейних відносин між всіма членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, забезпечувати сім`ю необхідним прожитковим мінімумом, в результаті чого сторони не можуть знайти спільної мови. Відповідач постійно вчиняє сварки, принижує позивача, через що між ними виникають конфлікти, свідком яких є їх малолітній син, що негативно впливає на світогляд дитини. Зазначає, що сім`я фактично розпалася, шлюб носить формальний характер, оскільки сторони припинили ведення спільного господарства та не пов`язані спільним побутом, мають різні бюджети та проживають окремо. Позивач вважає, що за таких обставин рішення про розірвання шлюбу є обґрунтованим та обдуманим, подальше спільне сумісне життя і збереження сім`ї стало неможливим та суперечить її інтересами, сім`я розпалася із-за неправомірної поведінки відповідача тому, прийшла до висновку, що шлюб між ними необхідно розірвати, заходи щодо примирення не вживати.

РішеннямІванківського районного суду Київської області від 18 травня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 12 липня 2018 року Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1061, розірвано.Малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до його повноліття залишено для проживання та подальшого виховання з матір`ю.Після розірвання шлюбу позивачу залишено шлюбне прізвище « ОСОБА_2 ».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 скасувати рішення суду першої інстанціїв частині визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 через порушення норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, щоЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України). Зі змісту позовної заяви вбачається, що позовна вимога ОСОБА_2 була сформульована наступним чином: «Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 12 липня 2018 року Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1061». Натомість, суд першої інстанції при її задоволенні прийняв рішення у відповідній частині шляхом розширення предмета позову, що свідчить про вихід за межі позовних вимог у цій частині. У позовній заяві ОСОБА_2 одночасно з вимогою про розірвання шлюбу не було заявлено ніяких інших вимог, які суд міг вирішити одночасно з позовом про розірвання шлюбу. При цьому, позивач не скористалася правом до початку розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову, що відповідало б правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 264/4263/16-ц (провадження № 61-25140св18). Вирішуючи питання визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , суд не застосував закон, який регулює дані правовідносини, не залучив до обов`язкової участі у справі орган опіки та піклування, а також не витребував інші документи, які необхідні для розв`язання такого роду правовідносин. Крім того, наразі Деснянським районним судом міста Києва розглядається справа № 754/6498/23 про визначення місця проживання сина сторін та стягнення аліментів. Відкриття провадження по справі та призначення до слухання відбулося раніше винесення оскаржуваного рішення.Відтак, сторонами існував та існує спір щодо їх участі у вихованні та визначення місця проживання дитини, який підтверджений документами.Позивачем не було вказано в позовній заяві, що спір щодо визначення місця проживання дитини відсутній або що подружжя досягло згоди про те, з ким із них буде проживати неповнолітня дитина. Тому, суд першої інстанції з власної ініціативи розв`язав дане питання, навіть не з`ясувавши обставини справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргузадовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований 12 липня 2018 року Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1061, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 12 липня 2018 року (а.с.8).

Сторони мають спільну малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 02 жовтня 2018 року складено актовий запис за № 1309 та підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , яке видане Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 02 жовтня 2018 року (а.с.9).

Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу відповідачем не оскаржується, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині суд першої інстанції прийшов до висновку, що малолітню дитину до його повноліття, слід залишити на вихованні матері.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

У статті 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований 12 липня 2018 року Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного станку Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1061.

Інших вимог при зверненні до суду з позовом ОСОБА_2 не заявляла.

Разом з тим, всупереч зазначеному, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції вирішив питання про залишення малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до його повноліття для проживання та подальшого виховання з матір`ю.

Ухвалюючи рішення за відсутності такої вимоги, у порушення вимог ст. 264 ЦПК України суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. При цьому, суд жодним чином не обґрунтував та не мотивував прийняте рішення в зазначеній частині.

За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Зазначені висновки містяться у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_2 не вказала, що між сторонами не існує спору про визначення місця проживання дитини або таке питання між сторонам вирішено в досудовому порядку. При цьому, як зазначає відповідач, між сторонами існує спір про визначення місця проживання дитини, а саме Деснянським районним судом міста Києва розглядається справа №754/6498/23 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Зазначені обставини виключають можливість одночасного вирішення судом питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком з вимогою про розірвання шлюбу.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції в частині залишення проживання малолітньої дитини з матір`ю не відповідають фактичним обставинам справи, рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставо для скасування рішення суду в зазначеній частині.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 1 611 грн. судового збору. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню з позивача на його користь.

Разом з тим, оскільки суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та задовольнив вимогу, яку не було заявлено позивачем, що і стало підставою для апеляційного оскарження, то сплачений відповідачем судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 18 травня 2023 рокув частині залишення малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до його повноліття для проживання та подальшого виховання з матір`ю скасувати.

Компенсувати за рахунок держави на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 1 611 (одна тисяча шістсот одинадцять) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 06 жовтня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.