н/п 2/490/759/2020 Справа № 490/4385/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

18 січня 2023 року Центральний районний суд м. Миколаєва

в складі : головуючої судді Гуденко О.А.

при секретарі Позднякову Є.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення,

ВСТАНОВИВ:

21.05.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив суд усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності та виселити відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідачів судові витрати пов язані з розглядом даної справи.

В обгрунтування позову посилається на те, що є власником вказаної квартири на підставі договру купівлі-продажу квратири, щ обула придбана на аукціоні. Зазначає, що на час звернення до суду з цим позовом, в квартирі ніхто не зареєстрований. На теперішній час право власності ОСОБА_1 , підтверджено належними доказами і ніким не скасоване. Отже він як власник квартири має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та вимагати усунення перешкод у здійсненні свого права власнсті. Проте у спірній квартирі перебувають відповідачі та відмовляються добровільно звільнити житлове приміщення, власниками якого вони не є . Не є вони і членами сім`ї власника житла, останнім не укладалося з відповідачами жодних договорів на право корситування квартирою.

Посилаючись на положення чст.ст. 317,319,383 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150,156 ЖК України - просив про задоволення позову.

В січні 2021 року представником відповідача адвокатом Рехлецьким Р.В, подано відзив на позов, в якому просять відмовитиу задоволенні позов в повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень посилаються на те, що наприкінці квітня 2019 року до них звернувся ОСОБА_1 , який повідомив, що в результаті електронних торгів, належна їй на праві власності квартира була продана на аукціоні на торговій площадці «Закупівлі ЮА», шляхом укладення договору купівлі-продажу між ПАТ «Дельта Банк» (правонаступника ВАТ «Кредитпромбанк») та переможцем аукціону - ОСОБА_1 від 24 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В.Як новий власник квартири ОСОБА_6 вимагав їх виселення і намагався різними способами вижити їх з сином з квартири. Між тим, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки проводилося з численними порушеннями закону, вона звернулася до суду з позовом про визнання торгів недійсними, справа до теперішнього часу перебуває в проваджені Центрального районного суду м. Миколаєва. Посилаючись на судову практику, просили відмовити у задволенні позову, оскільки неможливо виселити мешканців з іпотечного житла без надання їм іншого житлового приміщення, тим білтьше, що спірна квартира не була придбана за кредитні кошти.

Ухвалою суду від 24.05.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 08.10.2019 року.

Ухвалою суду від 08.10.2019 року за клопотанням представника відповідача адвоката Рехлецького Р.В зупинено провадження по даній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення - до ухвалення рішення по справі № 490/3925/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПАТ "ДельтаБанк", ТОВ"Закупівлі-ЮА" про визнання електронного аукціону недійсним, про визнання купівлі-продажу квартири з аукціону недійсним.

Ухвалою суду від 18.06.2020 року поновлено провадження по справі та призначено судове засідання на 05.10.2021 року.

26.01.2021 року через канцелярію суду надійшов відзив від представника відповідача з доданами доказами, в якому просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 19.05.2021 року представник відповідача долучив до матеріалів справи письмові докази.

Ухвалою суду від 30.11.2021 року залучено до участі у справі у якості третьої особи яка не заявлає самостійних позовних вимог - Службу у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради.

Закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.02.2022року .

28.02.2022 року у звязку з введенням в Україні воєнного стану та неявкою сторін судове засідання було відкладено на 28.09.2022 року.

Ухвалою суду від 28 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Рехлецького Р.В. про зупинення провадження у справі до ухвалення рішення по справі № 490/3925/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПАТ "ДельтаБанк", ТОВ"Закупівлі-ЮА" про визнання електронного аукціону недійсним, про визнання купівлі-продажу квартири з аукціону недійсним.

Судове засідання відкладено на 18.01.2023 року на 14.00 годин.

Представник позивача адвокат Мотельчук Ю.В. надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просила про задоволення позову з викладених у ньому підстав.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, повідомлені судом належним чином , причини неявки суду не повідомили.

Третя особа Служба у справах дітей адміністрації Центрального району ММР,яка належним чином повідомлена про розгляд справи судом, в судове засідання свого представника не направила, пояснень не надавала.

Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що відсутні перешкоди для ухвалення рішення суду за письмовими матеріалами справи без участі сторін, оскільки сторони подали суду заяви по суті справи, подача яких передбачена ст.ст. 178, 179, 180 ЦПК України, отже позиція сторін суду зрозуміла та їй буде дана належна оцінка при ухваленні рішення.

Крім того, представником відповідача не зазначено жодної вагомої підстави для проведення судового засідання за особистої участі представників сторін.

Також при прийнятті такого рішення судом враховано і те, що розгляд цієї цивільної справи буде в повній мірі відповідати завданням цивільного судочинства, серед яких є, окрім вимог щодо справедливого та неупередженого розгляду справ, також і вимога щодо своєчасного розгляду цивільної справи (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, позов надійшов в провадження суду в травні 2019 р., отже строки розгляду даного спору вже становлять більше 3-х років.

За вищезазначеного, судом зроблено висновок, що у справі наявні усі необхідні докази для ухвалення рішення суду в межах предмету позовних вимог (положення ч.1 ст. 77 ЦПК України) та з урахуванням положень ст.ст. 77, 80, 89 ЦПК України .

Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов наступних висновків.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.10.2007 року ОСОБА_7 належала на праві власності квартира трикімнатна в АДРЕСА_2 .

Згідно Свідоцтва про шлюб ОСОБА_8 , уклала шлюб з ОСОБА_5 28.12.2002 року , Згідно Свідоцтва про зміну імені від 06.05.2010 року прізвище ОСОБА_8 після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 . Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , 2006 р.н.

26.03.2008 року між ВАТ "Кредитпромбанк" та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № 23/032/08-ZKLN, за яким позивачка отримала кредит у розмірі 761150 грн з кінцевим строком повернення до 25.03.2023 року. Забезпеченням виконання зобов`язань за цим кредитним договором є іпотека житлової трикімнатної квартири в АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 згідно Іпотечного договору від 26.03.2008 року.

За аткого, судом встановлено, що спірна квратира не була придбана відповідачами за кредитні кошти , отримані за кредитним договром, в забезпечення виконання якого ця квартира була передана в іпотеку.

Згідно рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 30.09.2009 року по справі за позовом ВАТ "Кредитпромбанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором - стягнуто у солідарному порядку на корсить Банку з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договром у сумі 861 183,58 грн.

У зв`язку з наявністю заборгованості за кредитним договором іпотечне майно було реалізовано 05 квітня 2019 року на електронних торгах та за результатами аукціону переможцем торгів став позивач ОСОБА_1 , з яким 24 квітня 2019 року правонаступник кредитора - ПАТ «Дельта Банк» уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек підставою виникнення права власності ОСОБА_1 на квартиру трикімнатну в в АДРЕСА_2 зазначено Договір купівлі продажу квартири , що продана на аукціоні , номер 323, виданий 24.04.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антипова І.В. , укладений з ПАТ "ДельтаБанк".

Згідно з пунктом 1.2 цього договору нерухоме майно належить продавцю ПАТ «Дельта Банк» на праві приватної власності на підставі договору іпотеки, посвідченого 26 березня 2008 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Ю. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 87. Право власності ПАТ "ДельтаБанк" на нерухоме майно було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 квітня 2018 року, номер запису 25879731.

Також міститься запис, що вказана квартира перебувала під обтяженням - Договір іпотеки номер 87 від 26.03.2008 року, видавник приватний нотаріус Миколаївського МНО Яковлєва Ю.В., обтяжувач ПАТ "Дельта Банк" , повідомлення обтяжувача 24.04.2019 року- іпотеку припинено.

06 травня 2019 року позивач звертався до Департаменту з надання адміністративних послуг ММР із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_4 , 2006 року народження, за адресою вказаної квартири. Підставою для зняття з реєстрації місця проживання даних осіб зазначив Договір купівлі-продажу від 24 квітня 2019 року, за яким він став власником цього житла.

В той же день були зняті з реєстрації місця проживання за вказаною адресою ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_4 .

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 06 березня 2020 року (справа № 490/8248/19) , залишеним без змін постановою від 21 липня 2020 року Миколаївського апеляційного суду, позов ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 , до Департаменту з надання адміністративних послуг ММР, ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району ММР про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправними дії Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради щодо зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 . Зобов`язано Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_2 та внести відповідні зміни до реєстраційного обліку.

Як вбачається з матеріалів справи, в спірній квартирі зареєстровано ОСОБА_2 з січня 2007 року, та її неповнолітній син ОСОБА_4 , 2006 р.н.- у період з 13.10.2009 року (до 08.09.2009 неповнолітніх дітей у квартирі зареєстровано не було).

Як вбачається з матеріалів справи, з 23 травня 2019 року в провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва перебуває цивільна справа № 490/3925/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПАТ "ДельтаБанк", ТОВ"Закупівлі-ЮА" про визнання електронного аукціону недійсним, про визнання купівлі-продажу квартири з аукціону недійсним. Рішення по справі наразі не прийнято.

Крім того, Наказом Міністерства юстиції України від 01.06.2021 року № 1956/5 скасовано рішення від 25.04.2018 року № 40805158, прийняте державним реєстратором Департаменту зх надання адміністартивних послуг Миколаївської міської ради Чекановським С.І. ( рішення щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем ПАТ «ДельтаБанк»).

На теперішній час вказаний наказ оскаржується ОСОБА_1 , в судовому порядку, спрваа № 490/1281/22 перебуває в провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва, рішення по справі не прийнято.

Судом установлено, що ОСОБА_1 , як новий власник, що придбав спірне житло, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередні власники, які втратили право власності на житло, відмовляються виселятися з нього.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Реалізуючи своє право на житло людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло на підставі правочину, або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря (наймача) житла та членів його сім`ї.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Реалізуючи своє право на житло людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло на підставі правочину, або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря (наймача) житла та членів його сім`ї.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

За положеннями ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-3057цс16 зроблено висновок, що «вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі №6-447цс15 зроблено висновок, що «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №520/7281/15-ц (провадження №14-49цс19) зроблено висновок, що «зазначена у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки».

У постанові Верховного Суду від 23.06.2021 року у справі №279/2993/19 вказано, що у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц (провадження № 61-12738св19) зазначено, що «загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги».

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі №347/1073/19 (провадження № 61-11931св20).

Як викладено у Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року( справа № 754/4727/16-ц, провадження № 61-25345 св 18) , громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Верховним Судом зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 2, ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду при розгляді вказаної категорії справустановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Отже, особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц, у Постанові від 22 липня 2020 року ( справа № 219/4394/16-ц, провадження № 61-8593св18)

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Встановлено, що іпотечна квартира була придбана не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Підставою для відмови в позові про виселення у цій справі є відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи, при реєстрації права власності на іпотечну квартиру за собою Банк, як іпотекодержатель, взагалі не вирішував питання щодо виселення власника та членів його сім`ї, реалізувавши квартиру та аукціоні при наявності зареєстрованих та проживаючих в іпотечній квартирі мешканців . При зверненні з позовом позивач не пропонував надання відповідачам іншого житлового приміщення.

Крім того, у даному випадку позивач звернувшись до суду із позовом про виселення колишнього власника іпотечної квартири та членів його сім`ї недотримався процедури, передбаченої ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Аналіз наведених норм законодавства вказує на те, що у разі звернення стягнення на іпотечне майно у позасудовий спосіб, виселення мешканців з іпотечного майна в примусовому порядку на підставі рішення суду відбувається лише після надіслання та отримання мешканцями вимоги про добровільне виселення і закінчення строку на добровільне виконання вимоги.

Натомість стороною позивача не надано доказів надсилання вимоги на адресу відповідача погоджену в умовах договору іпотеки та отримання відповідної вимоги за такою адресою або за адресою місця знаходження іпотечної квартири. Більш того, він звернувся до суду з вказаним позовом навіть до спливу 30-денного строку з дня придбання спірної квартири, що вказує на безпідставність позовних вимог, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя, як нового власника, стосовно предмета іпотеки.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15). Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 5 червня 2019 року по справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. У цій постанові, зокрема, зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109ЖК УРСР та статті 40Закону України"Проіпотеку" є передбачуваними.

Отже, за змістом статті 40Закону "Про іпотеку" та статті 109ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 6 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18.

Крім того, позбавлення права на житлове приміщення має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідачів, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (зокрема, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» пункт 50).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 2 березня 2011 року у справі «Кривицька та Кривицький проти України, пункт 44).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

При цьому, вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб такий захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. «Необхідність у демократичному суспільстві», а відповідно і пропорційність, передбачає співмірність заходу з переслідуваною законною метою у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції .

Принцип пропорційності передбачає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи у цивільно-правовому полі.

Принцип пропорційності, зокрема у спорах про виселення, полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави, суспільства або іншої особи, пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, та інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження. Разом з тим спірне житлове приміщення ОСОБА_9 придбане 24 квітня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу у колишнього іпотекодержателя цього майна, ПАТ «ДельтаБанк», при придбанні якого позивач мав бути обізнаний про обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.

Ураховуючи викладене, суд звертає увагу на те, що іпотекодержатель квартири при реалізації предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

У постанові від 31 жовтня 2018 року , справа № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Зважаючи на викладене, немає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України (від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16).

Як викладено у Постанові від 12 квітня 2021 року( справа № 310/2950/18, провадження № 61-16820сво19) Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку») - при вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР тастатті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти.У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Відсутні і відомості про наявність у відповідачів іншого житла, придатного для проживання.

Звертаючись до суду з позовом, позивач не порушував питання про надання відповідачам іншого житлового приміщення.

Встановивши зазначені обставини, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Верховним Судом, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною 2 статті 109 ЖК, завідсутності відомостейпро іншепостійне жилеприміщення,яке підлягаєнаданню відповідачаму зв`язкуіз виселенням.При цьомусудом невстановлено таких порушень прав позивача (адже він має інше зареєстроване місце проживання і не зазначає взагалі про потребу в особистому проживанні у вказаному житлі) , захист яких гарантований статтею 1 Першого протоколу Конвенції, які би були співмірними з негативними наслідками виселення для відповідачів.

Проживання в спірній квартирі відповідачів не позбавляє ОСОБА_1 права власності на нерухомість, а лише обмежує у праві розпорядження власністю.

Водночас, матеріали справи не містять відомостей про відсутність або неможливість вжиття інших заходів для захисту права власності, які би були менш обтяжливими для відповідачів (пропозиції укладення договору найму, оренди тощо).

Щодо посилання позивача у позові на порушення його права власності, то вищенаведені висновки суду ґрунтуються на аналізі справедливого балансу інтересів сторін та співмірності заходу з переслідуваною законною метою у світлі вимог статті 8 Конвенції та викладені у мотивувальній частині судового рішення. При набутті права власності позивач мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.

Крім того, позивач не виконав взагалі вимоги ст. 40 ЗУ "Про іпотеку" щодо направлення відповідачам письмової вимоги нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів не підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений при подачі позову.

Керуючись ст.ст. 4,5, 79-81, 137,140, 141, 259-265,273, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення - відмовити .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складання повного тексту рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення сууд складено 18 січня 2023 року.

Суддя О.А. Гуденко