ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9456/23 Справа № 177/759/23 Суддя у 1-й інстанції - Березюк М.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 177/759/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засіданняГладиш К.І.

сторони:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі,в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2023 року, яке ухвалено суддею Березюк М. В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області таповне судове рішення складено 22 серпня 2023 року,

УСТАНОВИВ:

В квітні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

В обґрунтування позову позивачами зазначено, що 29 травня 2006 року на 147 кілометрі пікету 9 перегону Гейківка-Висунь внаслідок наїзду потягу отримав смертельну травму син позивачів - ОСОБА_3 .

Внаслідок смерті сина позивачам завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях зумовлених невідворотною втратою їх сина, яких зазнали та продовжують зазнавати позивачі, які позбавлені матеріальної та моральної підтримки з боку померлого сина у майбутньому. Зважаючи на глибину та тривалість моральних страждань позивачів, суттєвих незворотних, негативних змін, які відбулися у їх особистому житті, позивачами оцінено розмір завданих їм моральних страждань в сумі 402 600 грн, кожному окремо, яку позивачі простили стягнути з відповідачів на їх користь.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 80 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 80 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 1 600 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить змінити рішення суду першої інстанції та зменшити стягнутий з відповідача на користь позивачів судом першої інстанції розмір морального відшкодування посилаючись на те, що нещасний випадок з сином позивачів стався через знаходження потерпілого у вагоні, з якого він крав металобрухт. За висновком комісії, що проводила розслідування, причиною нещасного випадку стала особиста необережність постраждалого, який знаходився на вагоні вантажного поїзда під час руху, що на думку апелянта свідчить про грубе порушення ОСОБА_3 правил безпеки громадян на залізничному транспорті, що виразилося в його перебуванні на вагоні вантажного поїзда під час його руху, при цьому загиблий здійснював крадіжку вантажу, що перевозився у вагоні. Апелянт вважає, що обставини смерті ОСОБА_3 є підставою для зменшення розміру моральної шкоди, оскільки загибелі спряла його необережність, порушення правил безпеки громадян на залізничному транспорті.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ «Українська залізниця» - Григоріву О.Ю., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом та убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 16 років, помер ОСОБА_3 , про що виконавчим комітетом Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області 01 червня 2006 року складено відповідний актовий запис № 20, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане 01 червня 2006 року (а.с.3).

Згідно корінця лікарського свідоцтва про смерть до форми №106/о-95 № 1410 від 31 травня 2006 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до п. 4.1 зазначено, що причиною смерті стало розчленування тулуба (а.с.4).

Листом за вих. № 1039 від 12 листопада 2021 року за підписом завідувача Криворізького міжрайонного відділу КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР Рубанова А. повідомлено ОСОБА_1 , про видачу лікарського свідоцтва про смерть № 1410 від 31 травня 2006 року, з зазначенням причин смерті: а) грубі несумісні з життям ушкодження; б) розтрощення декількох ділянок; г) піхошід травмований при зіткненні з поїздом чи іншим залізничним транспортним засобом пересування. Труп доставлений зі 147 км перегону ст. Гейківка-Вісунь (а.с.5).

Листом вих. №04/60-82-7422-21 від 21 грудня 2021 року за підписом першого заступника керівника Криворізької східної окружної прокуратури Дніпропетровської обласної прокуратури Потєшнього М. повідомлено ОСОБА_4 , що відповідно до п.п."в" п.31 Переліку документів, що створюються під час діяльності органів прокуратури України, із зазначенням строків зберігання документів затвердженого наказом Генеральної прокуратури України №2 від 08 січня 2019 року, закриті кримінальні провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених статтями Кримінального кодексу України, санкції яких встановлюють позбавлення волі, та наглядові провадження заведені за ними зберігаються 10 років, після чого підлягають знищенню. На підставі викладеного, не можливо надати копію процесуального рішення за фактом загибелі ОСОБА_5 внаслідок наїзду потягу на 147 км перегону Гейківка-Вісунь (а.с.6).

Відповідно до акта службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті України № 1 від 30 травня 2006 року, внаслідок нещасного випадку, що мав місце о 15:15 год 29 травня 2006 року, на 147 км пікету 9 перегону Гейківка-Висунь, був травмований ОСОБА_3 , учень 11 класу середньої школи. Згідно вказаного акта, при слідуванні поїзду на перегоні Гейківка-Висунь, машиніст побачив на сусідньому шляху труп. Випадок стався коли потерпілий перебував у вагоні, з якого крав металобрухт. Згідно вказаного акта, причиною нещасного випадку є необережність потерпілого, який знаходився на вагоні вантажного потягу під час руху (а.с. 8).

ОСОБА_3 доводився сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивачів по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 (а.с. 7, 9-10).

Задовольняючи частково позовні вимоги позивачів, суд першої інстанції виходив з факту смерті сина позивачів внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, власником якого є АТ «Українська залізниця», а тому останнє зобов`язане відшкодувати позивачам моральну шкоду, завдану смертю останнього, розмір якої судом визначено по 80 000 грн. кожному.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 КонституціїУкраїни права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми КонституціїУкраїни про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршенняздібностейпотерпілогоабопозбавленняйогоможливостіїхреалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до вимог частин 2 та 5 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, якщо шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, вказане не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05грудня 2018 року № 14-463цс18, справа № 210/5258/16-ц, та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18, справа № 336/3665/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц, провадження № 61 - 12464св20, від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17, провадження № 61 - 19345св19.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню заподіяної позивачам моральної шкоди, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли і закон, який їх регулює.

Обставин непереборної силі або умислу потерпілого колегією суддів із матеріалів справи не встановлено.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку та при встановленні розміру моральної шкоди врахував фактичні обставини, а саме те, що смерть ОСОБА_3 настала без умислу відповідача, тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд першої інстанції вважав за необхідне визначити розмір заподіяної моральної шкоди в сумі по 80 000 грн. кожному з позивачів, з чим погоджується і колегія суддів.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з того, що моральна шкода завдана позивачам смертю їх сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачів їм душевні страждання; зазначені обставини істотно змінюють життя позивачів, тягнуть за собою зараз, та будуть тягнути у подальшому, з віком, додаткові зусилля з їх боку на організацію свого життя та матеріальне їх забезпечення. Відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті позивачів не можливо. Внаслідок смерті сина, позивач позбавлені матеріальної та моральної підтримки з боку померлого у житті в майбутньому.

Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення доводи апеляційної скарги про те, за висновком комісії, що проводила розслідування, причиною нещасного випадку стала особиста необережність постраждалого, який знаходився на вагоні вантажного поїзда під час руху, що на думку апелянта свідчить про грубе порушення ОСОБА_3 правил безпеки громадян на залізничному транспорті, що виразилося в його перебуванні на вагоні вантажного поїзда під час його руху, при цьому загиблий здійснював крадіжку вантажу, що перевозився у вагоні, оскільки відповідно до вимог частин 2 та 5 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Доказів того, що нещасний випадок з ОСОБА_3 стався не при зіткненні з поїздом, або ж з поїздом, володільцем якого не являється відповідач, матеріали справи не містять.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що якщо груба необережність самого потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то, залежно від ступеня вини потерпілого, розмір морального відшкодування повинен бути зменшений, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріалами справи не встановлено обставин, за яких можна було б дійти висновку про наявність грубої необережності самого потерпілого ОСОБА_3 .

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належнуоцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наданняо бґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна протии України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства «Українська залізниця»-залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: