Справа №372/165/22 Головуючий в суді І інстанції Тиханський О.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 березня 2023 року у справі за позовом Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіслава Олександровича про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та скасування рішення про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року представник ТОВ «Укрвермут+Ко» звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що в 2017 році між ТОВ «Укрвермут+Ко» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким позивач придбав у власність нерухоме майно - нежитлові приміщення. На виконання умов даного договору, ТОВ «Укрвермут+Ко» сплатило ОСОБА_2 кошти у розмірі 2600000 грн.

В подальшому, постановою Київського апеляційного суду вказаний договір купівлі-продажу був визнаний недійсним, а право власності на вказане нерухоме майно було знову зареєстровано за ОСОБА_2 .

В зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 14 542 092 грн.

Вказує, що ОСОБА_2 , з метою уникнення можливого виконання рішення суду про стягнення заборгованості або звернення стягнення на наявне в нього нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 та земельної ділянки під ним, уклав зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_1 договір купівлі-продажу вказаного будинку від 02.12.2021.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд визнати даний договір купівлі-продажу недійсним, оскільки вважає його фіктивним і вчиненим з метою уникнення виконання своїх боргових зобов`язань.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 березня 2023 року позов задоволено.

Визнано недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку від 02.12.2021, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (попередня адреса АДРЕСА_2 ), загальною площею 505,3 кв.м., житлова 159,7 кв.м., складова частина об`єкта: житловий будинок (А), баня (Б), будинок охорони (Г), що розташовані на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер :05:092:0031, що відчужена одночасно з будинком, та зареєстровано в реєстрі №3510, від 02.12.2021 та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіславом Олександровичем.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на цей житловий будинок, за ОСОБА_1 (.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут +Ко» судові витрати у розмірі 1135 грн. з кожного, а всього 2270 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що вона взагалі не знала про наявність заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем, а відтак у неї не було умислу на укладення фіктивного правочину. Зазначає, що відповідачі перебували у шлюбі до 2014 року, будь-яких доказів того, що вони продовжують спільно проживати позивачем не надано, а відтак твердження про те, що вони є пов`язаними особами є надуманим.

Вказує, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення оспорюваного договору, ОСОБА_2 достовірно знав про майнові вимоги позивача щодо стягнення з нього заборгованості, відповідачі є пов`язаними особами, а матеріали справи не містять доказів реальної передачі та отримання коштів за оспорюваним договором купівлі-продажу, а тому, сукупність наведених обставин доводить той факт, що ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення можливого звернення стягнення на його майно як боржника.

При цьому, суд виходив з того, що оскільки, відповідач ОСОБА_1 повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася і про причини неявки суд не повідомила, то є підстави для розгляду справи без її участі.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції в частині щодо належного повідомлення місцевим судом відповідачки ОСОБА_1 про день, час та місце розгляду справи та наявності у суду правових підстав для розгляду справи без її участі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що 09.08.2017 між ОСОБА_2 (продавець) та Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 продав, а Українсько-Швейцарське СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» придбало у власність нерухоме майно: нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) - літ.»А», загальною площею 234 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №1239. Ціна договору становила 2600000 грн.

Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Н.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36547318 від 09 серпня 2017 року за Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» зареєстровано право власності на нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) - літ. «А», загальною площею 234 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 серпня 2107 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.12.2020 було встановлено, що на момент укладення ОСОБА_2 з Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» оспорюваного до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 серпня 2017 року, ОСОБА_2 було відомо про те, що на належне йому нерухоме майно, в тому числі, на спірні нежитлові приміщення, ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року накладено арешт.

В зв`язку з цим, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Українсько-Швейцарського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «УКРВЕРМУТ+КО», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Наталії Іванівни про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації - задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та Українсько-Швейцарським спільним підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «УКРВЕРМУТ+КО», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Наталією Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 1239. Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Наталії Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09 серпня 2017 року, індексний номер: 36547318 про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) - літ. «А», загальною площею 234 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 за Українсько-Швейцарським спільним підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «УКРВЕРМУТ+КО».

16.03.2021 ТОВ «Укрвермут+Ко» звернулось до ОСОБА_2 з вимогою про повернення коштів у розмірі 2658000 грн., та 12163096 грн., в зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.08.2017.

06.09.2021 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва було відкрито провадження у цивільній справі № 372/2920/21 за позовом ТОВ «Укрвермут+Ко» до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

20.09.2021 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва в задоволенні заяви ТОВ «Укрвермут+Ко» про забезпечення позову було відмовлено.

02.12.2021 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (попередня адреса АДРЕСА_2 ), загальною площею 505,3 кв.м., житлова 159,7 кв.м., складова частина об`єкта: житловий будинок (А), баня (Б), будинок охорони (Г), що розташовані на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер :05:092:0031, що відчужена одночасно з будинком, та зареєстровано в реєстрі №3510, від 02.12.2021 та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіславом Олександровичем. Ціна договору склала 19705000 грн.

02.12.2021 право власності на вказаний будинок було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 62013868.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 зазначено за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 03.12.2021.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , з 03.03.2017.

Відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 21.11.2014 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25.10.2021, в зв`язку з порушенням умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Укрвермут+Ко» стягнуто кошти у розмірі 540000 дол. США та 177093,43 грн.

17.06.2022 Голосіївським ДВС було відкрито виконавче провадження по рішенню Голосіївського районного суду міста Києва від 17.06.2021.

Відповідно до заяви про приєднання до апеляційного скарги Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області від 20.04.2021, зазначено, що житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 та житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 є один і тим самим нерухомим майном.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Тобто, на переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Як зазначив Верховний суд у постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18: правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що ОСОБА_2 , знаючи про наявність у нього грошового зобов`язання перед позивачем у розмірі 540 000 дол. США та 177 093,43 грн , уклав оспорюваний договір купівлі продажу нерухомого майна зі своєю колишньою дружиною, при цьому, доказів реальної передачі та отримання коштів за договором суду надано не було, доказів наявності іншого нерухомого майна у нього, достатнього для виконання грошового зобов`язання матеріали справи не містять, а відтак сукупність наведених обставин свідчить, що ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, здійснив відчуження належного йому майна з метою уникнення можливого звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції вказані обставини представник ОСОБА_2 фактично підтвердив, вказавши, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вчинили оспорюваний правочин з метою уникнення звернення стягнення на цей будинок за борговими зобов`язаннями ОСОБА_2 та задля забезпечення місцем проживання їх малолітніх дітей та зазначив, що ніяких грошових коштів за цим договором ОСОБА_1 не передавала, а ОСОБА_2 не отримував.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки дії ОСОБА_2 з відчуження майна на користь своєї колишньої дружини ОСОБА_1 не мали наміру щодо настання реальних наслідків та призвели до неможливості виконання ОСОБА_2 зобов`язань за рішенням суду, то наявні усі правові підстави для визнання вказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, та скасування відповідного рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 .

З огляду на вищевикладене, виконання рішення суду і приведення сторін у стан, що існував до фіктивного відчуження нерухомого майна підлягає здійсненню у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Твердження апелянта про відсутність рішення суду щодо стягнення з боржника ОСОБА_2 заборгованості, оцінюються колегією суддів критично, позаяк у справі №372/2920/21 рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Укрвермут+Ко» грошових коштів залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір не був спрямований на ухилення від виконання грошових зобов`язань ОСОБА_2 , є безпідставними з огляду на те, що ці доводи спростовуються як вищенаведеними поясненнями представника ОСОБА_2 в апеляційному суді, так і тим, що спірний договір купівлі-продажу житлового будинку було укладено між колишніми подружжям, які мають спільних дітей, 02 грудня 2021 року через незначний проміжок часу після відкриття провадження (06 вересня 2021 року) у цивільній справі № 372/2920/21 за позовом ТОВ «Укрвермут+Ко» до ОСОБА_2 про стягнення коштів, при цьому, доказів реальної передачі грошових коштів за оспорюваним договором та наявності у боржника іншого майна достатнього для виконання рішення про стягнення заборгованості апелянтом не надано.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи доказів направлення судом та отримання нею судової повістки про розгляд справи, призначений на 31 березня 2023 року, з огляду на наявність у матеріалах справи заяви про зміну її місця проживання та виїзд закордон, у зв`язку з чим вона просила направити їй копію ухвали про відкриття провадження і копію позовної заяви та повідомити її про розгляд справи за новою адресою (а.с.210 т.1), а відтак, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було недотримано норми процесуального права, позаяк справу було розглянуто за відсутності відповідача ОСОБА_1 , яка не була повідомленої належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати, відповідно до ст. 376 ЦПК, у зв`язку з порушення норм процесуального права України, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача, підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в рівних частинах.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 березня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» задовольнити.

Визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку від 02.12.2021, укладений між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (попередня адреса АДРЕСА_2 ), загальною площею 505,3 кв.м., житлова 159,7 кв.м., складова частина об`єкта: житловий будинок (А), баня (Б), будинок охорони (Г), що розташовані на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер :05:092:0031, що відчужена одночасно з будинком, та зареєстровано в реєстрі №3510, від 02.12.2021 та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіславом Олександровичем.

Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (попередня адреса АДРЕСА_2 ), загальною площею 505,3 кв.м., житлова 159,7 кв.м., складова частина об`єкта: житловий будинок (А), баня (Б), будинок охорони (Г), що розташовані на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер :05:092:0031 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), проведеного приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіславом Олександровичем 02.12.2021 о 16:59:56, номер запису 45419814, індексний номер 62013868 від 02.12.2021 о 17:04:48.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут +Ко» судові витрати у розмірі 1135 грн. з кожного, а всього 2270 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: