Номер провадження: 22-ц/813/4932/23
Справа № 496/440/16-ц
Головуючий у першій інстанції Трушина О.І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 листопада 2022 року, ухваленого під головуванням судді Трушиної О.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних,

встановив:

10.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , та збільшивши вимоги (остання редакція від 29.01.2021 року, т.2, а.с.142-145), просив суд стягнути з відповідача на його користь суму інфляційних втрат у розмірі 37 495,52 грн, 3% річних у розмірі 8 020,11 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Позовні були вимоги обґрунтовані тим, що 11.10.2013 року між ним і ОСОБА_1 (замовник) був укладений договір про надання правової допомоги, згідно з умовами якого замовник здійснює оплату за цим договором у наступному порядку: сплатити винагороду представнику замовник зобов`язаний у п`ятиденний термін від дня коли рішення, яким скасовано або змінене рішення від 21.06.2013 року по справі № 2-1821/11 набрало законної сили (п. 4.1 Договору).

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21.06.2013 року по справі № 2-1821/11 змінено рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13.03.2015 року.

П`ятиденний термін сплати винагороди, передбачений п. 4.1. Договору від 11.10.2013 року сплив 18.03.2015 року, однак замовник ОСОБА_1 не сплатила позивачу ОСОБА_2 грошові суми за договором від 11.10.2013 року.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконала умови договору від 11.10.2013 року, то позивач ОСОБА_2 вважає за можливе застосувати до неї правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

В свою чергу, 05.11.2019 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 із зустрічним позовом про стягнення безпідставно набутої винагороди, яка була прийнята судом першої інстанції до сумісного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 , про що була постановлена відповідна ухвала (т.2, а.с.47-48).

21.10.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про збільшення зустрічних позовних вимог (т.4, а.с.99-119).

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2022 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про збільшення розміру зустрічних позовних вимог та заяву повернуто заявнику (т.4, а.с.123-125).

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 23 листопада 2022 року зустрічна позовна заява ОСОБА_1 була залишена без розгляду, через її повторну неявку в судове засідання (т.4, а.с.132-134).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.11.2023 року, повний текст якої був виготовлений 27.11.2023 року, у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_1 було відмовлено, вищевказані ухвали суду від 31 жовтня 2022 року і 23 листопада 2023 року, були залишені без змін.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 23 листопада 2022 року збільшену позовну заяву ОСОБА_2 було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за період з 19.03.2015 року по 29.01.2021 року у розмірі 45 515,63 грн., яка складається з наступного: інфляційних втрат у розмірі 37 495,52 грн., 3% річних у розмірі 8 020,11 грн., а також судовий збір у розмірі 908 грн. (т.4, а.с.161-165).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23.11.2022 року (помилково зазначивши вищевказане судове рішення ухвалою) та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, що не передбачено діючим ЦПК України, посилаюсь на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.4, а.с. 210-219-а).

У зв`язку зі звільненням головуючого у справі судді ОСОБА_3 у відставку з посади судді, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 763/0/15-23 року від 01 серпня 2023 року, з урахуванням службової записки у даній справі про заміну судді-доповідача, на підставі п. 3.9 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року (із змінами та доповненнями), протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2023 року головуючий у справі суддя Цюра Т.В. замінена на суддю Сегеду С.М., судді: Комлева О.С., Сєвєрова Є.С. (т.5, а.с.125, 127, 129).

Протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи визначено інший склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Громік Р.Д., Драгомерецький М.М. (т.5, а.с.146, 148, 150).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (т.5, а.с.158-162).

У зв`язку з цим, колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 15.11.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення суду апеляційної інстанції складений 27.11.2023 року.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції тривалий час (т.5, а.с.11), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Крім того, 09.11.2023 року в Одеському апеляційному суді було зареєстровано заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого у даній судді Сегеди С.М. (т.5, а.с.163-168).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.11.2023 року заявлений ОСОБА_1 відвід визнаний необґрунтованим, справу передано до канцелярії суду апеляційної інстанції для виконання вимог, передбачений ч.3 ст. 40 ЦПК України (т.5, а.с.170-175).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.11.2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Сегеди С.М. відмовлено (т.5, а.с.177-178).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що 11.10.2013 року між ОСОБА_2 (далі - Представник) і ОСОБА_1 (Далі - Замовник) був укладений договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого, позивач ОСОБА_2 зобов`язався здійснювати представницькі функції, захищати права, свободи та законні інтереси Замовника у справі № 2-1821/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та розподіл майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, яке буде слухатися в Апеляційному суді Одеської області.

В свою чергу, Замовник зобов`язалась сплатити Представнику винагороду: за представництво у суді апеляційної інстанції в сумі 1 000 грн., за представництво в суді касаційної інстанції в сумі 1 000 грн., та відшкодувати Представнику транспортні витрати в розмірі 150 грн. за засідання, а також усі інші витрати, пов`язані з розглядом справи. Крім того, сторони домовились, що у разі прийняття будь-яким судом рішення, яке скасовує або змінює рішення Біляївського райсуду Одеської області від 21.06.2013 року по справі №2-1821/11 Замовник сплачує Представнику винагороду у розмірі 10% від суми, на яку зменшена сума, стягнута з ОСОБА_1 згідно із рішенням від 21.06.2013 року (т.1, а.с. 4).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 19 травня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення винагороди задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму гонорару у розмірі 45 554,80 грн. та судові витрати у розмірі 455,55 грн. Цим же рішенням визнано правомірність вищевказаного договору про надання правової допомоги (т.1, а.с.66-67).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.07.2015 року вказане рішення було залишено без змін (т.1, а.с. 6-7).

При цьому, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.07.2015 року встановлено, що на виконання умов договору про надання правової допомоги ОСОБА_2 надав правові послуги у повному обсязі і належної якості, а також те, що зазначений договір укладався сторонами за вільною згодою та вільним волевиявленням.

Суд першої інстанції виходив із того, що умовами п. 4.1. розділу 4 договору про надання правової допомоги від 11.10.2013 року визначено, зокрема, що замовник здійснює оплату за цим Договором у наступному порядку: сплатити винагороду Представнику Замовник зобов`язаний у п`ятиденний термін від дня коли рішення, яким скасовано або змінено рішення від 21.06.2013 року, набрало законної сили.

Оскільки рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13.03.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21.06.2013 року змінено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 68 172 грн. та судові витрати у розмірі 453 грн. (т. 1 а.с. 8-9), то п`ятиденний термін сплати винагороди, передбачений договором про надання правової допомоги від 11.10.2013 року сплив 18.03.2015 року.

Далі суд зазначив, що станом на теперішній час ОСОБА_1 рішення суду від 19 травня 2015 року щодо виплати ОСОБА_2 грошових коштів на виконання умов договору про надання правової допомоги від 11.10.2013 року, не виконує.

Також суд обґрунтовано вказав, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про надання правової допомоги недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, відшкодування матеріальної і моральної шкоди було залишено без задоволення (т.1, а.с.130-131).

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 10.05.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2017 року залишено без змін (т.1, а.с. 113-117).

У зв`язку з невиконанням Замовником умов договору про надання правової допомоги і невиконання рішення суду від 19 травня 2015 року, суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних за період з 19.03.2015 року по 29.01.2021 року та навів відповідний розрахунок нарахування цих сум, які надані суду позивачем ОСОБА_5 (т.2, а.с. 142-145).

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім того, положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, ч. 2 ст. 625 ЦК України врегульовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 не виконала свого боргового зобов`язання перед позивачем ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду розглядаючи справу № 905/600/18 навела свої висновки про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 ст. 625 ЦК України сум.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 37 495,52 грн., 3 % річних у розмірі 8 020,11 грн. за період з 19.03.2015 року по 29.01.2021 року є обґрунтованими, а тому суд обгрунтовано їх задовольнив.

Що стосується клопотання ОСОБА_1 про виклик і допит в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 , то колегія суддів не вбачає підстав для цього, так як ОСОБА_6 була допитана судом першої інстанції в якості свідка (т.2, а.с.208-209) Так, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_1 була звільнена з роботи та знаходилася на забезпеченні її сім`ї. ОСОБА_1 в її присутності сплатила гонорар ОСОБА_2 у розмірі 1500 доларів США та 200 грн. за виконання останнім послуг в якості адвоката, розмір якого у договорі про надання правової допомоги від 11.10.2013 року не вказаний.

Стосовно доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправильний розрахунок інфляційних втрат і 3-х відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, то вони є необгрунтованими і не зайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а також спростовуються розрахунком, який наданий суду позивачем ОСОБА_2 (т.2, а.с.142-145)

Також суд першої інстанції правильно вирішив питання про розподіл між сторонами судових витрат, як того вимагає ст. 141 ЦПК України.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.11.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький