ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/3348/21 Номер провадження 22-ц/814/877/23Головуючий у 1-й інстанції Семіряд І.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголова В.М.,

Судді: Дорош А.І., Лобова О.А.,

секретар: Кириченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування якого зазначав , що 12.01.2020 у порядку ст. 214 КПК України він звернувся до прокуратури з заявою про кримінальні правопорушення, вчинені слідчим Папу В.В. Але відомості до ЄРДР не внесені. 05.03.2020 слідчим суддею зобов`язано внести відповідні відомості до ЄРДР. 15.04.2020 посадова особа прокуратури внесла відомості до ЄРДР за №0000754 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

У травні 2020 матеріали кримінального провадження направлені до ТУ ДБР. ОСОБА_1 звертався до слідчого з клопотаннями, які слідчим не розглянуті. Підставою відшкодування шкоди є факт систематичного прийняття слідчими рішень без проведеної перевірки . ОСОБА_1 вказує, що з вини слідчих, протягом тривалого часу, він особа з інвалідністю другої групи, онкохворий, вимушений витрачати свій час та звертатись до суду за захистом прав, гарантованих Конституцією України. Все це призвело до погіршення та позбавлення можливості реалізації звичок та бажань, неможливо продовжити активний спосіб життя. Дії слідчих позбавили його відчуття гідності, соціальної та правової захищеності та вимагає від нього докласти значних зусиль для організації життя. Наводячи розрахунок моральної шкоди позивач просить задовольнити позов, стягнути з відповідача 540 000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 грудня 2021 року у задоволені позову . ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим , що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом невірно встановлено обставини справи та не надано належної оцінки доказам по справі.

Апелянт зазначає , що судом першої інстанції не враховано висновки про застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах , викладених у наведеній скаржником практиці Верховного Суду.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 грудня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Від ТУ ДБР у м.Полтаві надійшов відзив на апеляційну скаргу . У відзиві відповідач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення , рішення районного суду без змін.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 як зазначено в позові, 05.12.2017 звернувся, у порядку ст. 214 КПК України, до прокуратури з заявою про кримінальне правопорушення, вчинене слідчим ТУ ДБР Папу В.В.

Позивач вказує, що уповноваженою особою, протягом 24-х годин не були внесені зазначені в заяві відомості до ЄРДР.

05.03.2020 слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва зобов`язано прокуратуру внести відомості до ЄРДР , викладені в заяві ОСОБА_1 від 12.01.2020.

Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань підтверджується, що 15.04.2020 уповноваженою особою ТУ ДБР були внесені відомості до ЄРДР за №00000754, визначена кваліфікація ч. 2 ст. 382 КК України.

Під час досудового розслідування слідчим було відмовлено ОСОБА_1 у задоволені його клопотань, прийнято постанови про закриття кримінального провадження. В свою чергу ухвалами слідчих суддів скасовані постанови про закриття кримінального провадження.

Позивач вказує, що внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування йому спричинено моральну шкоду, та посилаючись на цю обставину просив стягнути на його користь 540 000 грн. моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню , оскільки позивач реалізував свої права передбачені нормами КПК України , шляхом оскарження дії та бездіяльності органів досудового розслідування, проте вказані обставини не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності Територіального управління Державного бюро розслідувань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на слідуюче.

Так, загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріал справи та встановивши , що позивач не надав доказів на підтвердження завдання відповідачами йому моральної шкоди та не довів наявність такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача та вину останнього в її завданні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ухвала слідчого судді, якою скасована постанова про закриття кримінального провадження свідчать про реалізацію позивачем передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності , та не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до цивільно-правової відповідальності .

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо задоволення його скарг ухвалами слідчих суддів , варто враховувати висновок Верховного Суду від 27 січня 2021 року по справі №345/4225/18 в подібних правовідносинах , де зазначено , що за ч.6 ст. 82 ЦПК України , лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення , які набрали законної сили , є обов`язковими для суду , що розглядає справу про правові наслідки дії чи бездіяльності особи , стосовно якої ухвалений вирок , ухвала або постанова суду , лише в питанні , чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже , при розгляді цивільної справи ухвала слідчого судді ( про вчинення певної процесуальної дії) не належить до преюдиційних судових рішень , передбачених частиною шостою ст.82 ЦПК України.

З огляду на що, суд вважає, що у справі яка переглядається ухвали слідчих суддів на які посилається ОСОБА_1 не належать до преюдиційних судових рішень і не може виступати , у якості засобів доказування , та бути доказом факту доведеності завдання ОСОБА_1 моральної шкоди та підставою для її відшкодування.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, що є його процесуальним обов`язком.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М.Триголов

Судді: А.І.Дорош

О.А.Лобов