Єдиний унікальний номер 725/4683/21
Номер провадження 2/725/785/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2023 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Войтуна О.Б.

за участю

секретаря Сумарюк М.О.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представників позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідача: ОСОБА_5 ,

представника відповідача: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до Першотравневого районного суду м. Чернівці із позовом до ОСОБА_5 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позову посилалась на те, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 09.07.1998 року виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №220/7 від 07.07.1998 року, а підставою виникнення права власності на вказане житлове приміщення є договір купівлі-продажу від 22.05.1998 року.

Зазначила, що відповідно до довідки про склад сім`ї від 05.03.2021 року вижатої ЖБК-70 у квартирі зареєстровано 6 осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ..

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20.10.2020 року шлюб між нею та ОСОБА_5 було розірвано.

Вказувала, що ще до розірвання шлюбу між ними було припинено будь які шлюбні чи сімейні стосунки, проте відповідач продовжує проживати у квартирі і надалі провокує сварки/бійки та робить абсолютно все, щоб її проживання у власній квартирі стало неможливим і некомфортним. Всі конфлікти які спричиняє відповідач негативно впливають на стан їхньої малолітньої доньки ОСОБА_10 , яка є дитиною з інвалідністю за якою позивачка здійснює постійний догляд. Дитина є свідком постійних криків, психологічного насилля, нецензурного лаяння та образ в сторону позивачки з боку відповідача.

Зазначала, що неодноразово зверталася до органів поліції стосовно дій ОСОБА_5 та у зв`язку із останнім зверненням на відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та постановою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01.03.2021 року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності.

Також зверталась до поліції із заявою щодо крадіжки відповідачем із зазначеної квартири її особистих документів, документів дітей, а також золоті вироби та грошові кошти.

Вважає, що таким чином відповідач внаслідок своєї протиправної поведінки систематично порушує правила співжиття, а вжиття заходів попередження або громадського впливу не допомагає усунути таке порушення та не дає позитивного результату.

Враховуючи, що у відповідача є у власності 2/3 частки будинку АДРЕСА_2 , а також на підставі викладених обставин з посиланням на норми матеріального та процесуального права просила, суд ухвалити рішення яким виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та стягнути судові витрати.

Відповідачем відзиву на позов не подавалось.

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_1 надала суду покази згідно яких вказала, що відповідач після того як дізнався, що вона подає на розлучення сказав, що не дасть їм спокійного життя і так він і робить. Постійно у квартирі гримить музика голосно говорить по телефону, що все негативно відображається на дитині з якою вже працює психолог. За квартиру відповідач не платить та створює жахливі умови.

Свідок ОСОБА_9 , яка є дочкою сторін пояснила, що батьки не вживаються вдвох. Спочатку батько казав, що переїде жити окремо, однак згодом вже сказав, що нікуди не переїде і буде псувати життя матері. Зазначила, що батько все робить навмисно та робить пакості. Також зазначила, що до матері вона приходить не часто, але матір їй розказує, що відбувається.

В судовому засіданні позивачка та її представники позовні вимоги підтримали та просила позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували щодо поданого позову.

Суд заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріли цивільної справи приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно з частинами першою-другою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

За положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено.

ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.1992 року який рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20.10.2020 року №725/3632/20 між ними було розірвано (т.1 а.с.8-11).

Квартира АДРЕСА_1 загальною площею 71,5 кв.м. у м. Чернівці була придбана ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 22.05.1998 року посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Добровольською М.В., реєстровий номер 563 (т.1 а.с.12).

Внаслідок збільшення площі квартири до 91,7 кв.м. на підставі рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №220/7 від 07.07.1998 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.13).

Попри те, що договір купівлі-продажу квартири був укладений ОСОБА_1 та згодом свідоцтво про власності було видане на її ім`я дана квартира була придбана у шлюбі із ОСОБА_5 та відповідно до вимог Закону є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дана обставина підтверджена наданими доказами по справі та сторонами не заперечувалась.

Отже спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому як на підставу задоволення позову позивачка посилається на ст. 116 Житлового кодексу УРСР, а саме порушення відповідачем правил співжиття на підтвердження чого надала суду копію постанови у справі про адміністративне правопорушення від 01.03.2021 року якою було притягнуто ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП яке було вчинено відносно ОСОБА_1 (т.1 а.с.14-17).

Разом з тим надаючи оцінку зазначеному суд зауважує, що разове притягнення до адміністративної відповідальності не може свідчити про систематичність таких дій.

Світлини на яких зафіксований безлад у кімнаті квартири не може також свідчити про наявність виключних обставин які б надавали суду законні підстави для виселення відповідача.

Враховуючи викладене, встановлені в ході судового розгляду обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, а тому позов задоволенню не підлягає.

Щодо судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, що включають в себе витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі у разі відмови в позові - на позивача.

Представником відповідача було подано суду акт виконаних робіт згідно якого відповідач поніс 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які просив стягнути з позивачки.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Виходячи з того, що у жодній із заяв по суті спору відповідачем не було надано попереднього розрахунку суми судових витрат, суд вважає, що у стягненні з позивача витрат пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 16, 317, 319, 321, 368, 391 ЦК України, 9, 109, 116, 156 ЖК УРСР, 57, 60 СК України, ст.ст.4-6, 76-81, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 280, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення.

У стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрат пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. Б. Войтун