Справа № 144/646/22
Провадження № 2/144/55/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2023 р. Теплицький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Германа О.С.,

секретаря Пігулі А.А.,

за участю представника позивача за первісним позовом та представника відповідача за зустріним позовом ОСОБА_1 адвоката Панченко Д.І.,

представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвоката Покотило В.М.,

під час відкритого судового засідання в залі суду в смт. Теплик у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , через свого представника, адвоката Панченко Д.І. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після її смерті залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок та дві земельні ділянки, за життя, а саме 01.11.2019 ОСОБА_3 склала заповіт на користь ОСОБА_1 , відповідно до якого заповіла на його користь земельну ділянку площею 2,5208 га, кадастровий номер :02:000:0214, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Веселівської сільської ради, на даний час, внаслідок об`єднання територіальних громад, це територія Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області, право власності ОСОБА_3 , на дану земельну ділянку, підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, в якому документом який є підставою виникнення даного права вказано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №230189, виданого 29.03.2015. Померла ОСОБА_3 є мамою позивача, тому після її смерті він звернувся до нотаріальної контори за оформленням спадщини на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, однак, не міг надати нотаріусу оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку, у зв`язку з його втратою, у зв`язку з чим приватний нотаріус, постановою від 05.07.2022 відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом.

10.10.2022 відповідач ОСОБА_2 через свого представника, адвоката Покотило В.М., звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, відповідно до якого просить, визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на земельну ділянку площею 2,5208 га, кадастровий номер :02:000:0214, розташована на території Теплицької селищної ради, яка належала померлій ОСОБА_3 на підставі державного акту серії ЯА №230189 від 29.03.2005, вказав, що за життя його матір ОСОБА_3 , ще у 20.03.2000 склала заповіт на його користь, він як спадкоємець за заповітом подав заяву до приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Кусюк О.А. про прийняття спадщини після померлої матері, проте виявилось, що у момент поки він перебував за кордоном на заробітках, було складено інший заповіт відносно належної його матері земельної ділянки (паю) площею 2,5208 га, кадастровий номер :02:000:0214, яка розташована на території Веселівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, на ім`я ОСОБА_1 , заповіт було посвідчено в.о. старости Веселівського старостинського округу 01 листопада 2019 року та зареєстровано в реєстрі за №1-25. ОСОБА_2 вважає, що вище вказаний заповіт вчинений з порушеннями, оскільки його записано не зі слів заповідача та неуповноваженою на те посадовою особою органу місцевого самоврядування, він взагалі не був прочитаний заповідачем вголос перед підписанням, також порушено порядок складання заповіту та заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом.

31.01.2022 представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічний позовом ОСОБА_1 , адвокат Панченко Д.І., подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить в задовленні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом відмовити, вказує, що немає жодних підстав для визнання заповіту від 01.11.2019 на його користь нікчемним. З приводу визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну в порядку спадкування за заповітом від 20.03.2000, вказує, що підстави для цього відсутні, так як заповідач скористалась своїм правом, та склала новий заповіт, яким частину майна, а саме спірну земельну ділянку заповіла своєму сину - ОСОБА_1 , а тому заповіт який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить, в даному випадку заповідачем ОСОБА_3 скасовано її заповіт в частині спадкування ОСОБА_2 земельної ділянки.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та представника відповідача за зустріним позовом ОСОБА_1 адвокат Панченко Д.І. позовні вимоги підтримав в повному обсязі відповідно до вимог позовної заяви, та заперечив щодо задоволення зустрічної позовної заяви з підстав вказаних у відзиві на зустрічну позовну заяву.

Представник відповідача за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Покотило В.М. в судовому засіданні просив відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 та задовольнити зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом з підстав викладених в зустрічній позовній заяві. Також вказав, що заповіт не був зареєстрований вчасно у спадковому реєстрі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка у 2019 році виконувала обов`язки старости Веселівської сільської ради, пояснила суду, що під час складання заповіту керувалась чинним на той час законодавством, а саме ЗУ «Про нотаріат», коли складала заповіт від 01.11.2019, то син спадкодавиці, ОСОБА_5 , перебував за кордоном, текст заповіту набирав діловод, вона все перевіряла, під час складання заповіту була присутня сестра ОСОБА_3 , сама ж ОСОБА_3 була у хворобливому стані, в неї дуже тремтіли руки, посвідчення заповіту відбулось в будинку спадкодавиці, вона перебувала в неї близько 30 хвилин, роз`яснювала їй її права. ОСОБА_1 постійно приїздив до матері, доглядав за нею.

На підставі письмових доказів судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помела ОСОБА_3 , шо підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 (а.с. 10), після її смерті залишилось спадкове майно, а саме - земельна ділянка площею 2,5208 га, кадастровий номер :02:000:0214, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Веселівської сільської ради, право власності ОСОБА_3 , на дану земельну ділянку, підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, в якому документом який є підставою виникнення даного права вказано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №230189, виданого 29.03.2015 (а.с.12-13); позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 9); відповідно до заповіту від 01.11.2019, ОСОБА_3 , заповіла земельну ділянку площею 2,5208 га, кадастровий номер :02:000:0214 своєму синові ОСОБА_1 (а.с.11). Згідно постанови приватного нотаріуса Кусюк О.А. від 05.07.2022, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0214 в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на земельну ділянку (а.с.16). Постановою приватного нотаріуса Кусюк О.А. від 05.10.2022, ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0214 (а.с.51); відповідно до заповіту від 20.03.2000, ОСОБА_3 , заповіла своєму синові ОСОБА_2 все належне їй майно за законом (а.с.53); відповідно до довідки Веселівського фельдшерсько - акушерського пункту, ОСОБА_3 на день смерті хворіла ІХС, аритмією, хворобою Паркінсона (а.с.57).

Заслухавши пояснення та доводи сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких грунтуються вимоги і заперечення, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 необхідно відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1217 Цивільного кодексу України - визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно ст. 1223 даного Кодексу, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, спадкування здійснюється за законом.

Положеннями ч.ч. 2,3 ст. 1254 ЦК України передбачено, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Статтею 1245 ЦК України - визначено, що частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Згідно із положеннями ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Згідно із частиною другою статті 1247 ЦК України - заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу, відповідно до якої у разі, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до підпунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.6 пункту 1 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1298/20036, посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. Заповіти подаються посадовій особі органу місцевого самоврядування не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування зобов`язані роз`яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку. Особа, на користь якої заповідається майно, не має права підписувати його за заповідача. Посадова особа органу місцевого самоврядування перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов`язана роз`яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 Цивільного кодексу України, про що зазначається у тексті заповіту. Аналогічні вимоги до порядку посвідчення заповіту викладені і в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Також, як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У інших справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний Суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 522/904/16-ц, постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 725/2412/15-ц).

Несвоєчасне здійснення державної реєстрації посвідченого заповіту в Спадковому реєстрі, зокрема, вже після смерті заповідача, не зумовлює його нікчемність та не є підставою для оспорюваності заповіту, на цьому наголошує Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 17 листопада 2021 року, справа № 755/8776/18.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами єбудь-якідані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи жодних доказів того, що ОСОБА_3 була недієздатною чи обмежено дієздатним, позивачем не надано, також відсутні будь-які підстави вважати, що оспорюваний заповіт вона не підписувала та він не відповідав волі заповідача на момент укладення.

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів і доводів сторін в їх сукупності, суд дійшов правильного висновку про безпідставність зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнанння права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, оскільки заповіт від 01.11.2019 на користь ОСОБА_1 написаний після заповіту на користь ОСОБА_2 від 20.03.2000, та належний та допустимих фактів для визнання заповіту від 01.11.2019 недійсним, а саме , доказів перебування ОСОБА_3 на час складання заповіту у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, не підтверджено позивачем за зустрічним позовом, що відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України було його процесуальним обов`язком.

Крім того, позивачем за зустрічним позовом не спростовано, що саме ОСОБА_3 ставила підпис в спірному заповіті, у справі не призначалась почеркознавча експертиза, отже не доведено відсутність волевиявлення спадкодавця на його складання.

Вищевказаним порядком визначено передумови, за наявності яких посвідчення має відбуватися за обов`язкової присутності не менш як двох свідків: це має місце, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати та/або підписати заповіт.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що зустрічна позовна вимога ОСОБА_2 про визнання право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 2,5208 га, кадастровий номер :02:000:0214 є не обґрунтованою, не доведеною та такою що не підлягають задоволенню; обставини, що обґрунтовано доводать позовні вимоги, судом не встановлені.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення зустрічної позовоної заяви уцілому відсутні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 1225 ЦК України - право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ч. 1 п. «г» ст. 81 ЗК України - громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі, на підставі прийняття спадщини.

Проаналізувавши матеріали справи, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті , суд прийшов до висновку, що спадкодавець була власником земельної ділянки та позивач за первісним позовом має право на її спадкування, як спадкоємець за заповітом від 01.11.2019, однак в позасудовому порядку позбавлений можливості її оформити, про що свідчить відмова нотаріуса, тому позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 81, 141, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , як спадкоємцем за заповітом право власності на спадкове майно, яке складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та розташована на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційної скарги не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 13.03.2023.

Суддя