Справа № 450/2950/22 Провадження № 2/450/219/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2023 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Добош Н.Б.

при секретарі Хамуляк Ю.В.

за участі представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Фуртак Валентин Ігорович про (предмет позову): визнання недійсним договору дарування житлового будинку укладеного 09.10.2017 року між ОСОБА_2 та Гомзяк Ігорем Андрійовичем посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 09.10.2017 року Фуртак В.І. на бланку серії НМТ № 261682, зареєстрований в реєстрі за № 1728,-

стислий виклад позиції позивача та відповідача :

підстава позову (позиція позивача): у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов договору позики заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07.06.2018р. у справі № 464/1713/18, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02.09.2019р. у справі № 464/1713/18 та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 16.09.2020р. у справі № 464/1713/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти за договором позики від 19.08.2016 року, а саме: 503 400, 00 грн. - борг за договором позики; 68 965, 80 грн. - інфляційні втрати; 15 929, 50 грн. - 3% річних. 24.09.2019 року Сихівським районним судом видано виконавчий лист № 464/1713/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості. 27.07.2021р. приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Михайловським С.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. В ході проведення виконавцем виконавчих дій було встановлено, що боржнику ОСОБА_2 на праві власності належало нерухоме майно, а саме: будинок за адресою АДРЕСА_1 . Однак 09.10.2017 р. ОСОБА_2 знаючи про наявність у неї простроченої заборгованості перед ОСОБА_3 , шляхом укладення договору дарування житлового будинку відчужила такий на користь свого сина ОСОБА_4 . Даний договір датований 09.10.2016р., однак згідно інформаційної довідки право власності за ОСОБА_4 на даний житловий будинок зареєстровано 11.10.2017 р. на підставі Договору дарування житлового будинку, зареєстрованого приватним нотаріусом Фуртак В.І. за реєстровим номером №1728 від 09.10.2017р. Про дану обставину приватний виконавець скерував повідомлення на адресу ОСОБА_2 22.10.2021р. щодо вчинення боржником фраудаторного правочину. Позивач вважає, що даний договір дарування житлового будинку підлягає визнанню недійсним, оскільки вчинений виключно з метою вибуття із власності боржниці ОСОБА_2 з метою недопущення його арешту та примусової реалізації в межах виконавчого провадження. Метою такого правочину є ухилення від виконання грошових зобов`язань і зробити неможливим виконання подальшого судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 . Правова позиція у подібних правовідносинах сформована у постанові ВП ВС від 03.07.2019р. у справі № 369/11268/16-ц. Про укладення оспорюваного правочину позивач дізналась 22.10.2021р., коли була отримана приватним виконавцем Михайловським С.В. інформаційна довідка № 280649442, відповідно до якої було встановлено про перехід права власності на житловий будинок від ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та приватним виконавцем 22.10.2021р. було скероване повідомлення щодо вчинення боржником фраудаторного правочину.

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому щодо задоволення позову заперечила, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення мотивує тим, що стороною позивача накладено арешт на майно відповідача, зокрема трьохкімнатну квартиру, вартість якої на ринку 2 200 000 - 2 500 000, 00 грн, а сума вимоги 503 400, 00 грн.; дарування відбулось в 2016 році, а позивач звернувся в суд в 2018 році. Стороною позивача пропущено строк позовної давності та відсутні докази поважності пропуску такого строку. І в 2018 році інтереси позивача представляв адвокат. Долучена судова практика не відповідає вимогам подібності правовідносин в аналогічній справі - такий правовий висновок викладеного в п. 60 постанови ВП ВС від 23.06.2020р. у справі № 696/1693/15-ц. Відповідач погоджується, що в суді першої інстанції було прийнято рішення від 07.06.2018р. Датою відкриття провадження було 19.04.2018р. Відповідач погоджується, що 24.09.2019р. Сихівським районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 464/1713/18 та 27.07.2021р. позивач звернулась до приватного виконавця з виконавчим листом. Вказує, що позивачем не повідомляється, що ОСОБА_2 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 72,9 кв.м. Вартість цієї нерухомості перевищує заявлену заборгованість. В матеріалах справи відсутні докази: письмового звернення позивача до відповідача про повернення боргу в період до 19.04.2018р. (дати відкриття провадження судової справи); будь-яких доказів поважності пропуску строку позовної давності від дати укладення договору дарування від 09.10.2016р. 19.04.2018р. Сихівським районним судом м.Львова прийнято ухвалу про відкриття провадження у справі № 464/1713/18. 15.08.2018р. адвокат Титаренко В.С. подав до справи ордер про надання правової допомоги ОСОБА_3 16.08.2018р. адвокат Фурсенко А.О. подав до справи довіреність про представлення інтересів ОСОБА_3 24.09.2019р. Сихівським районним судом м.Львова видано виконавчий лист. 27.07.2021р. - відкрито виконавче провадження. Відповідач ОСОБА_2 просить застосувати положення про сплив позовної давності та відмовити в позові. Вказує, що долучена судова практика, зокрема, постанова Великої палати Верховного суду від 03.07.2019р. не відповідає вимогам подібності правовідносин в аналогічній справі. Вважає, що позивач здійснив незаконне збирання, зберігання, використання конфіденційної інформації про особу, до позовної заяви долучено копія договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Фуртак В.І від 09.10.2016р. Приватним виконавцем вчинено поширення професійної таємниці, персональних даних про ОСОБА_4 , який не був стороною відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до матеріалів справи було долучено інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представником позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 подано письмові пояснення в яких зазначив, що накладення арешту приватним виконавцем здійснено у відповідності до ЗУ «Про виконавче провадження» в межах виконавчого провадження НОМЕР_4, однак накладення арешту не стосується предмету розгляду в даній справі, оскільки предметом розгляду є визнання недійсним договору дарування будинку. Також не заслуговують на увагу доводи, що ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_2 становить 2,2 - 2,5 млн.грн., оскільки відповідачем не долучено будь-якого належного та допустимого доказу щодо вартості квартири. Окрім того вищевказана квартира перебуває в іпотеці в АТ «Альфа-банк», номер запису про іпотеку 10.04.2008р. та банк має першочергове право на задоволення своїх вимог за рахунок даної квартири. Також з інформаційної довідки вбачається, що квартира перебуває під забороною. Вказує, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про укладення оспорюваного договору дарування від 09.10.2017р. позивач дізналась у 2021р., коли в ході проведення виконавчих дій виконавцем згідно інформаційної довідки від 22.10.2021р. було встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належало нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1 , який 09.10.2017р. ОСОБА_2 знаючи про наявність у неї простроченої заборгованості перед ОСОБА_3 шляхом укладення оспорюваного договору дарування відчужила на користь свого сина ОСОБА_4 . Окрім того вказує, що на момент розгляду справи № 464/1713/18 ОСОБА_2 умисно приховала факт укладення 09.10.2017р. оспорюваного договору дарування, оскільки 07.06.2018р. ухвалою Сихівського районного суду м.Львова задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 у розділі 2 свого клопотання від 05.10.2018р. про зупинення виконання заочного рішення Сихівського районного суду м.Львова від 07.06.2018р. зазначила, що станом на 05.10.2019р. арештоване нерухоме майно відповідача/касатора, що підтверджується відомостями з державного реєстру прав власності на нерухоме майно та долучено інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб`єкта. Вважає, що доводи відповідача щодо не скерування ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_2 письмової вимоги про повернення боргу в період до 19.04.2018р. не є предметом доказування у даній справі.

Щодо правомірності наявності у позивача копії оспорюваного договору вказує, що ОСОБА_3 є стороною виконавчого провадження НОМЕР_4, а копія такого договору міститься в матеріалах виконавчого провадження та шляхом ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження позивач отримала копію даного договору.

Представником позивача подано додаткові пояснення, в яких зазначено що датою укладення договору дарування житлового будинку є 09.10.2017р., а не 09.10.2016р. Це підтверджується інформаційною довідкою № 280649442; бланком приватного нотаріуса серії НМТ №261682, в договорі дарування зазначено про вартість квартири згідно Звіту про оцінку житлового будинку станом на 04.10.2017р., та підтверджується у відзиві, в якому відповідачем вказано, що подаровано сину у зв`язку з його тридцятиліттям.

Представником позивача подано додаткові пояснення до письмових пояснень від 28.03.2023р. в якому зазначає про безпідставність доводів відповідача про те, що накладення арешту на майно ОСОБА_2 , зокрема на трьох -кімнатну квартиру, вартість якої на ринку становить 2,2-2,5 млн. грн., а сума вимоги - 503 400грн. є однією з підстав для відмови в позові. Натомість, згідно інформаційної довідки квартира за адресою: АДРЕСА_2 перебуває в обтяженні - в іпотеці АТ «Альфа-банк» з 10.04.2008р. 09.03.2023р. приватний виконавець Михайловський С.В. звертався до АТ «Сенс-Банк» (правонаступник АТ «Альфа-банк») щодо надання згоди заставодержателя на звернення стягнення на вищевказану квартиру боржника ОСОБА_2 . Згідно відповіді АТ «Сенс-Банк» від 04.05.2023р. на запит приватного виконавця № 163 від 09.03.2023р. АТ «Сенс-Банк» як іпотекодержатель квартири за адресою: АДРЕСА_2 , не вбачає за можливе надати дозвіл на звернення стягнення на вищезгадане нерухоме майно/предмет іпотеки. Відтак АТ «Сенс-Банк» має першочергове право на задоволення своїх вимог за рахунок даної квартири.

Відповідачем ОСОБА_2 було надано письмові запитання позивачу ОСОБА_3 в порядку ст.93 ЦПК України. ОСОБА_3 була подана письмова заява свідка в порядку ст. 93 ЦПК України. На запитання чи отримувала ОСОБА_3 дозвіл на збирання, зберігання, використання, поширення конфіденційної інформації про особу від ОСОБА_4 та чи отримувала ОСОБА_3 дозвіл на збирання, зберігання, використання, обробку персональних даних про особу від ОСОБА_4 надано відповідь, що ОСОБА_3 будучи стягувачем в межах виконавчого провадження наділена правом доступу до виконавчого провадження в тому числі шляхом ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, в інформаційні довідці було зазначено прізвище ім`я та по батькові ОСОБА_4 , його РНОКПП та паспортні дані. Тому вважає, що в такому випадку не вимагалось отримання згоди ОСОБА_4 . На запитання № 3 яким чином ОСОБА_3 отримала копію Договору дарування житлового будинку від 09.10.2016р., що було долучено до позовної заяви, ОСОБА_3 вказала, що копію даного договору отримала з матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_4. На запитання № 4 чи зверталась ОСОБА_3 з письмовими вимогами про повернення боргу до ОСОБА_2 до 19.04.2018р., дати відкриття провадження у справі № 464/1713/18 про стягнення заборгованості, ОСОБА_3 вказала, що дані доводи не стосуються предмету розгляду у даній справі, оскільки під час розгляду справи за № 464/1713/18 судами встановлено усі обставини та встановлено наявність у ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 заборгованості за договором позики грошових коштів від 19.08.2016р.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, письмових поясненнях, просив такі задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні щодо вимог позовної заяви заперечила, з підстав, викладених у відзиві, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Фуртак В.І. в судове засідання не з`явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини :

19 серпня 2016 року, між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики грошових коштів, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р., зареєстрований в реєстрі за №2173.

Відповідно до п.1 договору позикодавець передала у власність позичальникові грошові кошти у сумі, яка становить 503 400 грн. 00 коп. еквівалентну по курсу НБУ 20000 доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених договором.

Згідно з п.2 договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, що підтверджується підписами сторін на даному договорі.

Пунктом 3 договору передбачено, що позивальник зобов`язаний повернути позику грошові кошти у сумі, яка становить 503 400 грн. 00 коп. еквівалентну по курсу НБУ 20000 доларів США 00 центів, 01 березня 2017 року.

Відповідно до п. 4 договору повернення позики повинно бути здійснено шляхом повернення всієї грошової суми вказаної у п.3 договору в готівці та оформлення заяви про повернення грошових коштів, підписи на якій мають бути нотаріально засвідчені 01 березня 2017 року о 15 год. 00 хв. у приміщенні приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сліпенького Л.Р. за адресою: АДРЕСА_3 . За домовленістю сторін, може бути призначене інше місце або час, оформлення заяви про повернення коштів, але в разі наявності суперечок, обов`язковим для виконання є вищевказане час і місце оформлення заяви про повернення грошових коштів.

Згідно з п.5 позика вважається повернутою в момент підписання двома сторонами заяви про повернення грошових коштів, підписи на якій мають бути нотаріально засвідчені, в сумі, яка становить 503 400 грн. 00 коп. еквівалентну по курсу НБУ 20000 доларів США 00 центів.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07.06.2018р. у справі № 464/1713/18, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02.09.2019р. у справі № 464/1713/18 та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 16.09.2020р. у справі № 464/1713/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти за договором позики від 19.08.2016 року , а саме: 503400,00грн. - борг за договором позики; 68965,80грн. - інфляційні втрати; 15929,50грн. - 3% річних.

Згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Михайловського С.В. від 27.07.2021р. було відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_4 на підставі виконавчого листа № 464/1713/18, виданого 24.09.2019р. Сихівським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти за договором позики від 19.08.2016 року , а саме: 503400,00грн. - борг за договором позики; 68965,80 грн. - інфляційні втрати; 15929,50 грн. - 3% річних, а всього 588 295,30 грн.; судового збору в розмірі 6235,35 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Михайловського С.В. від 27.07.2021р. було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження у розмірі 654 291, 41 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Михайловського С.В. від 27.07.2021р. було накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , що містяться на відкритих рахунках.

Як вбачається з договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Фуртак В.І. (на бланку серія НМТ 261682), зареєстрований в реєстрі за № 1728, ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдарований) уклали договір за яким дарувальник ОСОБА_2 передає обдаровуваному ОСОБА_4 безоплатно у власність, а обдаровуваний приймає у власність як дарунок належний дарувальнику на праві власності житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На бланку договору зазначено дату укладення такого 09.10.2016р.

Як вбачається з інформаційної довідки № 280649442 від 22.10.2021року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна № 236, належить ОСОБА_4 ; підстава: договір дарування житлового будинку, серія та номер: 1728, виданий 09.10.2017р., видавник ОСОБА_5 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу; дата державної реєстрації: 09.10.2017р.

З витягу з реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів серія бланка НМТ, номер бланку: 261682, код витрачання бланку - 1 договір відчуження нерухомого майна, крім земельних ділянок; дата витрачання бланку 09.10.2017р.

З перелічених документів вбачається, а також не заперечувалось відповідачкою ОСОБА_2 , що датою укладення спірного правочину було 09.10.2017р.

Приватним виконавцем Михайловським С.В. 22.10.2021р. скеровано лист на адресу позивача та ОСОБА_2 щодо вчинення боржником фраудаторного правочину. В листі виконавцем зазначено, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 464/1713/18 від 24.09.2019р про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості. В ході проведення виконавчих дій виконавцем було встановлено, що боржнику на праві власності належало нерухоме майно, а саме: будинок за адресою АДРЕСА_1 . 09.10.2017р. ОСОБА_2 знаючи про наявність у неї заборгованості перед ОСОБА_3 шляхом укладення договору дарування № 1728 від 09.10.2017р., видавник приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу 09.10.2017 року Фуртак В.І., відчужила вищевказане майно на користь свого сина ОСОБА_4 . Вищевказане свідчить, що боржником було вчинено фраудаторний правочин, внаслідок якого, останній, відчужив цінне майно на шкоду кредитору/стягувану.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

В статті 328 Цивільного кодексу України вказано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним; при вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. З, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

У ст. 204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Законодавець визначає, що наявність підстав для визначення правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно положень ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб , завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

У постанові Верховного суду у справі № 754/5841/17 від 10.02.2021р., зокрема зазначено, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло ; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають ) ; враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

У постанові ВП ВС у справі № 369/11268/16-ц від 03.07.2018р. зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

ОСОБА_2 , відчужуючи належний їй на праві власності будинок, за адресою АДРЕСА_1 . була обізнана про наявність боргу перед ОСОБА_3 за договором позики від 19.08.2016р., та могла передбачати негативні наслідки для себе у випадку необхідності погашати борг за договором позики за рахунок належного їй майна.

При розгляді даної справи встановлено, що на підставі договору позики, укладеного 19 серпня 2016 року між позивачем та ОСОБА_2 , остання зобов`язана була повернути позивачу, позику грошові кошти у сумі, яка становить 503 400 грн. 00 коп. еквівалентну по курсу НБУ 20000 доларів США 00 центів, 01 березня 2017 року, тобто з цієї дати виник обов`язок ОСОБА_2 повернути суму боргу позивачу. Тому очевидно, що учасник цивільних відносин (сторона договору дарування від 09.10.2017року ОСОБА_2 використовувала цивільно-правовий інструментарій (договір дарування від 09.10.2017 року) для унеможливлення звернення стягнення на належне їй майно, що зумовлювало негативні наслідки для ОСОБА_3 щодо повернення боргу. Окрім того наявність даного боргу було підтверджено рішеннями судів, які набрали законної сили про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів за договором позики від 19.08.2016 року, а саме: 503400,00грн. - борг за договором позики; 68965,80грн. - інфляційні втрати; 15929,50грн. - 3% річних.

Відповідач ОСОБА_2 аргументує свої заперечення щодо позову, наявністю у неї на праві власності іншого нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.01.2023р. ОСОБА_2 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 та така передана в іпотеку, яка зареєстрована 10.04.2008р. на підставі договору іпотеки від 10.04.2008р., видавник АТ «Укрсоцбанк», строк виконання зобов`язання: 10.04.2023р., розмір основного зобов`язання 404 000,00 грн.; іпотекодержатель АТ «Альфа-банк», іпотекодавець ОСОБА_2

09.03.2023р. приватним виконавцем Михайловським С.В. на адресу АТ «Сенс-Банк» (правонаступник АТ «Альфа-банк») було скеровано лист № 163 щодо надання згоди заставодержателя на звернення стягнення на вищевказану квартиру боржника ОСОБА_2 .

Згідно відповіді АТ «Сенс-Банк» від 04.05.2023р. на запит приватного виконавця № 163 від 09.03.2023р. АТ «Сенс-Банк» як іпотекодержатель квартири за адресою: АДРЕСА_2 , не вбачає за можливе надати дозвіл на звернення стягнення на вищезгадане нерухоме майно/предмет іпотеки, що належить ОСОБА_2 . Також у листі зазначено, що примусове стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням ЗУ «Про іпотеку». На період дії воєнного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами зупиняється дія ст.37 (в частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст.38 (в частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст.40 (в частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), ст.40,47 (в частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах).

Статтями 575, 577 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах узгоджується із висновком, якого дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/4772/17, від 30 червня 2021 року справа № 127/10656/18.

Статтею 44 Закону № 606-XIV встановлена черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення вартості заставленого майна.

Статтею 46 Закону № 1404-VIII визначено черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

З огляду на статтю 51 Закону № 1404-VIII для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.

Відтак відповідачами не доведено можливості звернення стягнення позивачем на іпотечне майно відповідача ОСОБА_2 з підстав, передбачених статтю 51 Закону № 1404-VIII, зокрема, застава виникла ще 20.04.2008р., відповідач не надав доказів на підтвердження того, що вартість іпотечного майна перевищує суму вимог за зобов`язанням, за яким укладено іпотечний договір, згода заставодержателя відсутня. Відтак доводи відповідача з цього приводу суд відхиляє.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги, підлягають задоволенню.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне :

відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Судом встановлено, що позивач дізналася про існування оспорюваного правочину у жовтні 2021 році - після отримання виконавцем довідки № 280649442 від 22.10.2021року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що підтверджується інформаційною довідкою № 280649442 від 22.10.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, а також письмовою заявою свідка ОСОБА_3 в порядку ст. 93 ЦПК України.

ОСОБА_3 , як сторона виконавчого провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 19 ЗУ "Про виконавче провадження", має право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження.

Тому із врахуванням с.261 ЦК України позивачем ОСОБА_3 при зверненні до суду строк позовної давності не пропущено. Відповідачами не доведено обставин, що позивачу було раніше відомо про укладення оспорюваного договору дарування.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 259, 263,265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

позовні вимоги ОСОБА_3 ,- задоволити.

визнати недійсним договір дарування житлового будинку посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Фуртак В.І. 09.10.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на бланку серії НМТ № 261682, зареєстрований в реєстрі за № 1728.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 496, 20 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 496, 20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду через Пустомитівський районний суд Львівської області або безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач : ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 .

Відповідач : ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 .

Відповідач : ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 .

Третя особа : приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Фуртак Валентин Ігорович, 79039, м. Львів, вул. Грунтова, буд. 1.

Повний текст судового рішення складено 24.11.2023 року.

СуддяН. Б. Добош