Провадження № 22-ц/802/703/23 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про застосування наслідків виконання нікчемного правочину, за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на ті обставини, що 05 травня 2018 між нею та відповідачем було укладено комплексний кредитний договір № 1/3262346, відповідно до умов якого вона отримала кредит на споживчі потреби у розмірі 205020 грн.

Крім того позивач вказувала, що пунктом 1.3.2 цього договору передбачено, що позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1,7 % від суми кредиту, що згідно додатку № 1 до кредитного договору становить 3485 грн 34 коп.

Також зазначала, що з урахуванням строку дії договору, вся сума комісії, яку їй слід сплатити, становить 209120 грн 40 коп., і є більшою від суми самого кредиту, що свідчить про несправедливість цієї умови кредитного договору та порушує вимоги чинного законодавства, яке регулює правовідносини між споживачами банківських послуг.

Враховуючи наведене та вважаючи укладений між нею та банком сторонами кредитний договір в зазначеній вище частині нікчемним, просила суд стягнути на свою користь з відповідача сплачену нею суму комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 156840 грн 30 коп.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з АТ «Креді Агріколь Банк» на користь ОСОБА_1 сплачену останньою суму комісії, на підставі п 1.3.2 комплексного кредитного договору №1/3262346 від 05 травня 2018 року, укладеного з ПАТ«Креді Агріколь Банк» у розмірі 156840 грн 30 коп. та в дохід держави судовий збір в сумі 992 грн 40 коп.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, відповідач АТ «Креді Агріколь Банк» подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження суми, яка підлягає стягненню у разі визнання правочину нікчемним та пропущено строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що умова кредитного договору про плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною, тому підлягають застосуванню наслідки виконання нікчемного правочину, шляхом стягнення з відповідача безпідставно сплачених позивачем коштів в рахунок комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 05 травня 2018 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк», ОСОБА_1 та ПрАТ «МетЛайф» було укладено комплексний договір № 1/32623466. Відповідно до умов якого відповідач ПАТ «Креді Агріколь Банк» надав позивачу ОСОБА_1 кредит в сумі 205 020,00 гривень, строком на 60 місяців з 05 травня 2018 року до 04 травня 2023 року (включно) зі сплатою позичальником щомісячно 9% річних процентної винагороди до моменту повного погашення заборгованості за договором. Кредит надано на споживчі потреби.

Згідно пункту 1.3.2 цього договору за користування кредитом позичальник також сплачує кредитодавцеві - банку щомісячно комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості комісію в розмірі 1,70 % у місяць від суми кредиту (а.с. 6-8, 36-42).

Як убачається з відомості про порядок нарахування і погашення нарахованої комісії по кредиту станом на 19 квітня 2023 року за кредитним договором від 05 травня 2018 року, наданої відповідачем на вимогу суду першої інстанції та приєднаної до матеріалів справи, з усієї суми 202249 грн 72 коп. нарахованої комісії за користування кредитом позивачем ОСОБА_1 на рахунок відповідача АТ «Креді Агріколь Банк» було сплачено 156840 грн 30 коп. (а.с 79-80).

Крім того, наявною в матеріалах справи постановою Волинського апеляційного суду від 12 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Креді Агріколь Банк» про визнання частково недійсним договору, яка набрала законної сили, встановлено ту обставину, що положення пункту 1.3.2, укладеного між сторонами 05 травня 2018 року комплексного договору № 1/3262346, щодо обов`язку позичальника сплачувати комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (комісію) щомісячно у розмірі 1.70 % у місяць від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 договору, є нікчемними (а.с. 13-17).

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для забезпечення чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку з чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України "Про захист прав споживачів", визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України "Про споживче кредитування" безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Разом з тим, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відтак, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин справи дає підстави вважати, що позивачу ОСОБА_1 фактично було встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Умова договору про обов`язкову щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості суперечить положенням ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування».

За таких обставин, на думку колегія суддів умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання послуг, зміст яких є незрозумілим споживачу є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства, а отже є нікчемними.

Враховуючи наведене, колегія суддів, дійшла висновку, що оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за такі супутні послуги банку, які за законом повинні надаватися їй безоплатно, то пункт 1.3.2. договору є нікчемним, а тому оплата останньою комісійної винагороди на вимогу банку є необґрунтованою та безпідставною.

Схожі за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 та в правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої останньою суми комісії, на підставі нікчемного в силу закону п 1.3.2 комплексного договору.

Враховуючи наведене, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції, ґрунтуються на повно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав правильну правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді