Провадження № 22-ц/801/1776/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 вересня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Матківської М.В., Міхасішина І.В.

з участю секретаря судового засідання Собцевої А.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Федчишена С.А., повний текст якого складено 11 липня 2023 року

у справі №127/20336/22

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області (відповідач)

за участю ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача)

про поновлення на роботі, стягнення компенсації за вимушений прогул та моральної шкоди,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Служби автомобільних доріг у Вінницькій області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що наказом начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області № 73-к від 09.08.2022 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України, підставою для видачі якого став наказ «Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розпису Служби автомобільних доріг у Вінницькій області» від 04.08.2022 року за №117.

Зазначає, що про скорочення чисельності працівників він не був попереджений за два місяці, іншу посаду при звільненні йому не пропонували, а тому вважає звільнення незаконним.

За вказаних обставин просив поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь компенсацію за вимушений прогул та судові витрати.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2023 року позов задоволено. Скасовано наказ начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області №73-к від 09.08.2022 року, яким ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) та поновлено його на роботі.

Стягнуто зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію за вимушений прогул за період з 10.08.2022 року по 04.07.2023 року в розмірі 200 269,60 грн.

Стягнуто зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь держави 2 995,10 грн судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із судовим рішенням, 01 серпня 2023 року Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції невірно оцінив фактичні обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Відповідач вважає, що на період до припинення чи скасування воєнного стану він був вправі затверджувати структуру та штатний розпис служб без погодження з Укравтодором, про що було зазначено у Наказі Державного агентства автомобільних доріг України № Н 88/05-03 від 17.03.2022 року.

Крім того, так як скорочення на підприємстві відбулося в зв`язку із виконанням заходів під час мобілізації, тому, як зазначено в частині 4 статті 49-2 КЗпП України, вимоги частин першої-третьої цієї статті (щодо строку попередження, врахування переважного права на залишення на роботі, пропозиції вакантних посад), не застосовуються. Тому будь-яких порушень при звільненні з боку відповідача не було.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

10.08.2023 року на адресу апеляційного суду надійшло пояснення від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , який вважає викладене в апеляційній скарзі вірним та обґрунтованим, просить її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права, на підставі невірно встановлених обставин справи.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 серпня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 17 серпня 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

Представник Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області Марковська І.С. вимоги апеляційної скарги підтримав і просив задовольнити на умовах, викладених у ній.

Представник позивача адвокат Якименко-Шевчук Ю.О. проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Інші учасники справи, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Служби автомобільних доріг у Вінницькій області № 73-к «Про звільнення ОСОБА_1 » від 09.08.2022 року було звільнено ОСОБА_1 , інженера І категорії лабораторії з контролю якості виробництва Служби автомобільних доріг у Вінницькій області з займаної посади 09.08.2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою зазначено наказ «Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розпису Служби автомобільних доріг у Вінницькій області від 04.08.2022 року № 117». З наказом ОСОБА_1 ознайомлений 09.08.2022 року.

Судом також встановлено, що відповідно до Штатного розпису на 2022 рік Служби автомобільних доріг у Вінницькій області, який був введений в дію з 01.04.2022 року, у Лабораторії з контролю якості виробництва наявна посада інженера І-ї категорії у кількості штатних одиниць 2, з посадовим окладом 12 603,00 грн. Згідно наказу № 117 «Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розпису Служби» від 04.08.2022 року, посада інженера І-ї категорії у кількості 2-х штатних одиниць була виключена з 10.08.2022 року. Тому, у штатному розписі на 2022 рік Служби автомобільних доріг у Вінницькій області, який був введений з 10.08.2022 року посада інженера І-ї категорії у кількості 2-х штатних одиниць відсутня.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на таке.

Між сторонами виник спір про законність звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України).

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

В справі, що розглядається суд першої інстанції вірно встановив, та це не заперечується сторонами, що у відповідача відбулися фактичні зміни у чисельності штату працівників. При цьому суд першої інстанції правильно виходив із того, що згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Зокрема, висновок щодо права підприємства самостійно визначати організаційну структуру викладено Верховним Судом також у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з цим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України № 64/2022 від 24.04.2022 «Про введення воєнного стану України».

Строк дії воєнного стану в Україні продовжувався Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133,від 18 квітня 2022 року № 259,від 18 травня 2022 року № 341,від 12 серпня 2022 року № 573,від 7 листопада 2022 року № 757, а також від 6 лютого 2023 року № 58 (строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб), від 01.05.2023 року № 254/2023, яким продовжено строк дії воєнного стану з 20.05.2023 року строком на 90 діб, тобто 18.08.2023 року. Ці Укази були затверджені відповідними Законами України.

15.03.2022 Верховною Радою України прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ).

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ, повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Згідно з частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Разом з тим, відповідно до частини 4 статті 49-2 КЗпП України, вимоги частин першої-третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника)) не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

У справі, що розглядається, відповідач - Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області стверджує, що скорочення відбулося в зв`язку із виконанням підприємством мобілізаційного завдання, а тому він керувався положеннями частини 4 статті 49-2 КЗпП України й відповідно вимоги частин першої-третьої цієї статті не застосовуються.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

У відповідності до абзацу восьмого статті 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізаційні завдання (замовлення) - окремі вимоги мобілізаційного плану щодо номенклатури, обсягів виробництва необхідної продукції, утворення і підготовки до розгортання спеціальних формувань, а також затверджені в установленому порядку першочергові заходи мобілізаційної підготовки, які доводяться для виконання до центральних і місцевих органів виконавчої влади, інших державних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. До підприємств, установ і організацій, що залучаються до виконання мобілізаційних завдань (замовлень), мобілізаційні завдання (замовлення) доводяться на підставі затверджених основних показників мобілізаційного плану і договорів (контрактів), що укладаються в порядку, передбаченому законодавством.

Отже, мобілізаційне завдання і мобілізаційні заходи співвідносяться як загальне та складове. Для реалізації мобілізаційного завдання повинні бути розроблені мобілізаційні заходи.

Формулювання положення частини четвертої статті 49-2 КЗпП України про те, що вимоги частин першої-третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, означає, що між змінами в організації виробництва і праці та зумовленим ними вивільненням працівників з одного боку, і виконанням заходів під час мобілізації, має бути причинно-наслідковий зв`язок.

Як вбачається із оглянутого апеляційним судом Мобілізаційного завдання (замовлення) на виконання робіт (надання послуг) щодо забезпечення функціонування національної економіки України в особливий період, Службі автомобільних доріг у Вінницькій області встановлено таке мобілізаційне завдання (замовлення) як ремонт та утримання автомобільних доріг загального користування державного значення, що, як вбачається із Положення про Державне агентство відновлення та розвитку інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 р. № 439 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2023 р. № 193), відноситься до основних завдань в цілому (а не лише на час мобілізації чи особливого періоду).

Відповідачем не надано доказів того, що на виконання мобілізаційного завдання ним було складено план мобілізаційних заходів для виконання якого необхідними є зміни в організації виробництва і праці, та, відповідно, вивільнення працівників.

Більше того, в наказі від 04.08.2022 № 117 «Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розпису Служби автомобільних доріг у Вінницькій області» та наказі Державного агентства автомобільних доріг Н-88/05-03 від 17.03.2022 року «Про забезпечення діяльності служб автомобільних доріг в областях під час дії воєнного стану», на який як на підставу проведення скорочення посилається відповідач, йдеться про скорочення чисельності працівників з метою забезпечення безперебійної діяльності служб автомобільних доріг в областях для оптимізації структури та штатної чисельності, а не у зв`язку із виконанням мобілізаційних заходів.

Відтак апеляційний суд критично ставиться і відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що здійснення заходів щодо оптимізації робочих процесів, зміни в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників, направлене на виконання мобілізаційного завдання та його слід вважати виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період у розумінні частини 4 статті 49-2 КЗпП України, оскільки обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сама по собі організація роботи в період воєнного стану (в тому числі визначення штатної чисельності) без доказів того, що така організація роботи пов`язана із виконанням конкретних мобілізаційних заходів, не може слугувати підставою для недотримання процедури звільнення, передбаченої частиною 2 статті 40, частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України.

Отже апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку підстав для застосування відповідачем положень частини 4 статті 49-2 КЗпП України не було, а відтак вимоги частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України мали застосовуватися в частині дотримання двомісячного строку попередження, врахування переважного права на залишення на роботі, пропозиції вакантних посад тощо, проте всього цього відповідачем зроблено не було.

Відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог позивача в зв`язку із порушенням відповідачем процедури звільнення при скороченні чисельності працівників.

За таких підстав суд першої інстанції повно встановив обставини справи і правовідносини, що виникли між сторонами і дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

По справі відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді М.В.Матківська

І.В. Міхасішин