справа № 646/3572/21-ц головуючий у суді І інстанції Бусик О.Л.
провадження № 22-ц/824/2949/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»», поданою представником - Білиновою Анастасією Вікторівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 листопада 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»» про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

На обґрунтування позову вказує, що 17 лютого 2021 року відбулась ДТП за участю автомобіля марки Hyundai SantaFe, номерний знак НОМЕР_1 , під його керуванням та автомобіля марки Nissan модель Rouge, номерний знак НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 зауважує, що між ним та іншим водієм було досягнуто згоди та складено відповідне повідомлення про ДТП (європротокол), відповідно до якого ОСОБА_2 свою вину визнав.

Також позивач вказує, що внаслідок ДТП його автомобіль отримав механічні пошкодження, про настання страхового випадку було повідомлено відповідача, яким була застрахована відповідальність водія автомобіля марки Nissan Rogue, номерний знак НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 зазначає, що на замовлення страховика складено аварійний сертифікат, яким встановлено вартість відновлюваного ремонту з урахуванням зносу без ПДВ в розмірі 18 928,16 грн., а 18 травня 2021 року перераховано йому 23 671,44 грн. в якості страхового відшкодування, однак звітом про оцінку вартості матеріального збитку від 05 квітня 2021 року підтверджено, що вартість завданого позивачу матеріального збитку становить 41 502,04 грн.

Посилаючись на те, що йому не в повному обсязі виплачена сума страхового відшкодування, а також те, що внаслідок ДТП йому також завдано моральну шкоду, позивач просить стягнути з відповідача 15 830,60 грн. страхового відшкодування, 5 000,00 грн. в якості компенсації завданої моральної шкоди та 2 000,00 грн. понесених витрат на визначення розміру матеріального збитку.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 15 830,60 грн. (п`ятнадцять тисяч вісімсот тридцять гривень 60 копійок) недоплаченої суми страхового відшкодування та 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок) компенсації понесених на проведення оцінювання витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 5 419,61 грн. (п`ять тисяч чотириста дев`ятнадцять гривень 61 копійку) на відшкодування понесених судових витрат.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, в частині задоволення позовних вимог товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»», через представника - Білинову Анастасію Вікторівну, подало апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції неправомірно визначив суму страхового відшкодування на підставі наданого позивачем висновку №224/04-21 від 05 квітня 2021 року, який, на думку апелянта, не є належним та достатнім доказом позовних вимог. Наголошує, що позивач має довести те, що відповідач порушив 10-денний строк та не направив вчасно свого представника на огляд пошкодженого автомобіля, оскільки тільки в разі порушення вказаного строку у позивача виникає право на визначення розміру збитків на підставі висновку авто товарознавчого дослідження, виконаного на його замовлення. Апелянт звертає увагу суду на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, визначених ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», необхідних для самостійного визначення позивачем розміру завданої йому шкоди.

Окрім того апелянт вважає, що позивач не спростував висновки, що містяться в аварійному сертифікаті № 51-D/86/3 від 11 травня 2021 року щодо розміру завданої йому шкоди. Зазначає, що висновок, на підставі якого було виплачено страхове відшкодування, є чинним та позивачем не доведено, що вартість матеріального збитку визначена аварійним комісаром з порушенням чинного законодавства. Апелянт наголошує, що страховик не самостійно визначає суму страхового відшкодування, а користується висновками, зокрема, експертів. На думку апелянта, позивач має довести вину страховика у невиплаті суми страхового відшкодування у тому розмірі, який він вважав необхідним для повного відшкодування шкоди. Вказує, що аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 760/500/16-ц, Київський апеляційний суд у постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 754/1637/21, Дніпровський апеляційний суд у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 202/14/22.

Апелянт вказує, що позивач не був позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним клопотанням про проведення відповідної судової автотоварознавчої експертизи для доведення обставин, на які він посилається як на підставу вимог позову.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи ціну позову та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 лютого 2021 року о 12 год. 30 хв. сталася ДТП за участю автомобіля марки Hyundai Santa Fe, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням позивача та автомобіля марки Nissan Rogue, номерний знак НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 .

Також встановлено, що учасниками ДТП на місці аварії оформлено європротокол, шляхом заповнення водіями спеціального бланка повідомлення про ДТП, з якого вбачається, що внаслідок ДТП автомобіль ОСОБА_1 , отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками, а ОСОБА_2 визнає свою вину.

На день настання ДТП автомобіль марки Nissan Rouge, номерний знак НОМЕР_2 , забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №200762826 від 29 липня 2020 року, виданим ТДВ «СК «Альфа-Гарант».

Відповідно до аварійного сертифіката № 51-D/86/3, складеного відповідачем, вартість відновлюваного ремонту з урахуванням зносу та без ПДВ становить 18 928,16 грн.

Також судом встановлено та сторонами не заперечується, що 18 травня 2020 року кошти в розмірі 23 671,44 грн. перераховані позивачу в якості страхового відшкодування.

Згідно з висновком визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 224/04-21 від 05 квітня 2021 року, вартість матеріального збитку, завданого позивачу з урахуванням фізичного зносу, станом на момент огляду транспортного засобу 05 квітня 2021 року, становить 41 502,04 грн.

Сума витрат на проведення вказаного дослідження, понесена ОСОБА_1 становить 2 000,00 грн. (квитанція № 224/04-21 від 05 квітня 2021 року).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що аварійний сертифікат № 51-D/86/3 від 29 березня 2021 року не є належним, допустимим та достатнім доказом дійсного розміру матеріальних збитків, завданих позивачу, як власнику пошкодженого транспортного засобу. Суд першої інстанції вважав, що висновок визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 224/04-21 від 05 квітня 2021 року складено з дотриманням вимог Методики та вказує на дійсні збитки позивача, внаслідок ДТП, з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Оскільки страховик вже здійснив страхове відшкодування в розмірі 23 671,44 грн., тому стягненню підлягає сума у розмірі 15 830,60 грн. (41 502,04 грн-23 671,44грн -2000,00 грн. (встановлена полісом франшиза страховика)). Крім того, на користь позивача підлягають стягненню понесені на проведення оцінювання витрати в розмірі 2 000,00 грн. Поряд з цим, суд дійшов висновку, що оскільки, в судовому засіданні не було встановлено факту заподіяння позивачу ушкодження здоров`я внаслідок вказаної ДТП, тому правові підстави для покладення на ТДВ «СК «Альфа-Гарант» обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди на користь ОСОБА_1 відсутні.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний: 1) ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування;

2) протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові;

3) у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Страхова виплата за договором особистого страхування здійснюється незалежно від сум, що виплачуються за державним соціальним страхуванням, соціальним забезпеченням, а також від відшкодування шкоди.

Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору;

4) відшкодувати витрати, понесені страхувальником у разі настання страхового випадку з метою запобігання або зменшення збитків, якщо це встановлено договором;

5) за заявою страхувальника у разі здійснення ним заходів, що зменшили страховий ризик, або у разі збільшення вартості майна внести відповідні зміни до договору страхування;

6) не розголошувати відомостей про страхувальника та його майнове становище, крім випадків, встановлених законом.

Договором страхування можуть бути встановлені також інші обов`язки страховика.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до статті 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ( тут і далі в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 22 вищевказаного Закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

Згідно із статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до пункту 34.1 статті 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Згідно пункту 34.2 цієї статті протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Згідно пункту 34.3 цієї статті, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Згідно пункту 34.4 цієї статті для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

Прийняття рішення та порядок виплати страхового відшкодування визначений статтею 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до положень цієї статті страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів Національної поліції розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Згідно пункту 36.2 цієї статті страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

- у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

- у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Отже. аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача в тій частині, що потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди лише у разі, якщо представник страховика не з`явився у визначений законом строк є необґрунтованими і тому відхиляються колегією суддів, оскільки положення пункту 34.3 статті 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не обмежують потерпілу особу спростовувати розмір визначеного страховиком страхового відшкодування.

Крім того, заперечення скаржника щодо вирішення справи на підставі звіту оцінювача, складеного не на підставі ухвали суду, апеляційний суд відхиляє як помилкові з огляду на таке.

Статтею 103 ЦПК України унормовано, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами ( стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно положень статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Поряд з цим, відповідно до п. 16 Типового положення про організацію діяльності аварійних комісарів від 05 січня 1998 року № 8, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, на підставі проведеного дослідження і зібраних документів аварійний комісар складає аварійний сертифікат. Аварійний сертифікат - це документ, в якому зазначаються обставини і причини настання страхового випадку та розмір заподіяної шкоди.

Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ встановлюються Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів Затвердженою Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24 листопада 2003 року № 142/5/2092.

Відповідно до пункту 1.3. загаданої Методики її вимоги є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачений законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.

Згідно з п. 1. 4. цієї Методики, вона застосовується, в тому числі, з метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження транспортного засобу, визначення вартості його відновлювального ремонту.

Пунктом 4.3 згаданої Методики передбачено, що за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку транспортного засобу. За результатом оцінки, виконаної суб`єктом оціночної діяльності - органом державної влади або органом місцевого самоврядування самостійно, складається акт оцінки. Такий звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Поряд із цим, на думку колегії суддів, судом першої інстанції вірно було взято до уваги, що з аварійного сертифікату не вбачається, що оцінка, здійснена за замовленням страховика, проведена аварійним комісаром із фактичним оглядом транспортного засобу.

Так, відповідно до п. 5. 1. Методики технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) являє собою початковий етап дослідження, який дає змогу органолептичними методами визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна. Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом, який складає висновок, можливе тільки за рішенням органу (особи), який призначив експертизу, у разі надання ним даних, необхідних для проведення дослідження.

Згідно з п. 59 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, звіт про оцінку майна підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. Законодавством можуть бути встановлені додаткові вимоги до оформлення висновку про вартість об`єкта оцінки.

Отже, вимоги абз. 2 пункту 5.1. не поширюються на аварійного комісара, який склав Аварійний сертифікат.

Пунктом 5.5. Методики встановлено, що під час технічного огляду КТЗ оцінювач (експерт) повинен: а) перевірити відповідність ідентифікаційних даних КТЗ записам у наданих документах; б) перевірити укомплектованість КТЗ, установити комплектність, наявність додаткового обладнання; в) установити пробіг за одометром; г) зафіксувати інформативні ознаки раніше виконаного відновлювального ремонту КТЗ; ґ) установити характер і обсяги пошкоджень на момент огляду та інші ознаки, які характеризують технічний стан КТЗ, з обов`язковою їх фіксацією шляхом фотографування.

За таких обставин, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що наявний в матеріалах справи аварійний сертифікат № 51-D/86/3 від 29 березня 2021 року не містить відомостей про те, що його складено на підставі протоколу огляду транспортного засобу, відсутні відомості про особу, яка його оглядала та склала, а також про осіб, які були присутні під час огляду, що свідчить про те, що його складено з порушенням абз.2 п. 5 Методики, а тому такий доказ не є належним та допустимим і суд не може брати його до уваги на підтвердження факту присутності аварійного комісара під час здійснення огляду, та не містить застереження про те, що він складений без попереднього особистого огляду транспортного засобу аварійним комісаром.

Окрім того, всупереч п. 4. 4. згаданої Методики, аварійний сертифікат № 51-D/86/3 від 29 березня 2021 року не містить: повне найменування суб`єкта оціночної діяльності, його місцезнаходження, телефон (факс), номер та термін дії сертифіката суб`єкта оціночної діяльності; інформація, що має значення для виконання оцінки, з посиланням на джерела її отримання; дані про час та місце проведення огляду КТЗ оцінювачем (експертом); відомості про осіб, які брали участь в огляді об`єкта оцінки, якщо їх участь обумовлена призначенням оцінки або договором про виконання оцінки; відомості про виявлені під час огляду дефекти, пошкодження, а також обґрунтування засобів і обсягу відновлювальних робіт з їх усунення чи інших способів урахування дефектів; додатки, які становлять невід`ємну частину звіту (акта), висновку експерта (експертного дослідження) про оцінку і містять дані стосовно технічного стану КТЗ (його складників), їх фотографічні зображення і дані, що підтверджують припущення та розрахунки, перелік обмежень щодо застосування результатів оцінки та припущення, у межах яких проводилася оцінка.

Відповідно до підпункту «д», «є» п. 5. 4. Методики, для виконання оцінки власник транспортного засобу на вимогу оцінювача (експерта) повинен надати такі документи:

д) замовлення-наряд на виконання ремонтно-відновлювальних робіт на спеціалізованій станції технічного обслуговування; чек на придбання складників КТЗ;

є) рахунок на проведення ремонтних робіт зі спеціалізованої станції технічного обслуговування, дані дефектування діагностики тощо.

Виходячи зі змісту аварійного сертифіката, зазначені документи аварійному комісару не надавалася.

Таким чином, аварійний сертифікат № 51-D/86/3 від 29 березня 2021 року не може бути належним, допустимим та достатнім доказом дійсного розміру матеріальних збитків, завданих позивачу, як власнику пошкодженого транспортного засобу.

А тому довід апелянта про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, визначених ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», необхідних для самостійного визначення позивачем розміру завданої йому шкоди є неспроможним.

Апелянт також посилався в апеляційній скарзі на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 760/500/16-ц, згідно якого: «з урахуванням зазначених норм матеріального права та встановлених судами обставин справи, а саме: проведення 13 грудня 2013 року огляду транспортного засобу, протокол огляду якого був використаний при складанні звіту № 1229, присутність під час огляду автомобіля представника позивача, який протокол підписав та висловив свою згоду із зазначеними пошкодженнями, наявність судового спору щодо розміру відшкодування, Верховний Суд зазначає, що позивач мала довести вину страховика у невиплаті їй страхового відшкодування у тому розмірі, який вона вважала необхідним для повного відшкодування шкоди і який було встановлено рішенням суду. Такі обставини позивач не довела.».

Щодо необхідності застосування судом даного правового висновку апеляційний суд зауважує про таке.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

У наведеній апелянтом постанові суду касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні суду першої інстанції встановлено різні фактичні обставини справ, інше доведення позовних вимог й відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами. Зокрема, в справі, що наразі є предметом апеляційного перегляду, судом встановлено відсутність відомостей щодо проведення огляду транспортного засобу, присутності під час огляду автомобіля позивача, підписання та висловлення згоди позивача із зазначеними пошкодженнями.

Отже, наведений апелянтом висновок суду касаційної інстанції не може бути застосований до правовідносин у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»» про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди.

Що стосується посилання апелянта на постанову Київського апеляційного суду у постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 754/1637/21 та Дніпровського апеляційного суду у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 202/14/22 то колегія суддів їх відхиляє, оскільки згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не суду апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують, отже, не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, і тому апеляційним судом відхиляються.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди сторонами не оскаржується, а тому колегією суддів висновки суду першої інстанції в цій частині не переглядаються.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торія проти Іспанії", заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", заява № 49684/99).

При цьому, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову в оскаржуваній частині.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»», подану представником - Білиновою Анастасією Вікторівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 листопада 2022 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова