КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6327/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Бабич Н.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Ольшевський П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Білоуса Андрія Володимировича на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 січня 2023 року,

встановив:

у листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 447 061 грн. 42 коп., яка складається з 329 630 грн. 99 коп. тіла кредиту та 117 430 грн. 43 коп. відсотків за користування кредитними коштами, посилаючись на те, що відповідач не належним чином свої зобов`язання за договором не виконує.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 січня 2023 року позов було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 329 630 грн. 99 коп. та судові витрати. У задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування кредитом відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Представник позивача Яндульський Д.В. просив суд відкласти розгляд справи у зв`язку із зайнятістю в інших судових засіданнях. Доказів на підтвердження вказаних обставин, а також неможливості участі у розгляді справи іншого представника позивача, який є юридичною особою, до апеляційного суду не надав.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 02 серпня 2019 року було укладено договір про надання банківських послуг. За умовами договору позичальник отримав кредитний ліміт на картковий рахунок. 02 листопада 2021 року між сторонами було укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої банк здійснив часткове анулювання заборгованості позичальника та здійснив її реструктуризацію строком на 36 місяців. Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання щодо внесення коштів на погашення кредиту, в результаті чого виникла заборгованість, яка складається з 329 630 грн. 99 коп. заборгованості за тілом кредиту та 117 430 грн. 43 коп. відсотків. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованості в загальному розмірі 447 061 грн. 42 коп.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 січня 2023 року позов було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 329 630 грн. 99 коп. та судові витрати. У задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування кредитом відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що фактично використані кредитні кошти відповідачем повернуті не були, а тому підлягають стягненню на користь банку. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення відсотків, суд посилався на те, що позивачем не доведено їх погодження та розмір. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору, у якій погоджено сплату відсотків за користування кредитними коштами.

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

При зверненні до суду з позовом позивачем було надано Додаткову угоду №1 до Договору банківського рахунку від 02 серпня 2019 року, з якої вбачається, що сторони узгодили внести зміни до Заяви про приєднання до умов та правил надання послуг, зокрема, погодили розмір заборгованості станом на 02 листопада 2021 року та визначили, що повернення грошових коштів здійснюватиметься за узгодженим графіком платежів протягом 36 місяців. З графіку платежів вбачається, що сторони погодили розмір щомісячного платежу, який складається з суми кредиту та відсотків.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 .

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту.

Подібного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року (справа № 200/5647/18).

При зверненні до суду з позовом, позивачем було надано до суду виписку по рахунку відповідача ОСОБА_1 , з якої неможливо встановити рух коштів на рахунку відповідача. Вказана виписка містить лише відомості про нарахування відсотків, при цьому не відображає розмір процентної ставки та суму заборгованості, на яку відповідні відсотки нараховуються.

Крім того, зі змісту додаткової угоди вбачається, що сторони погодили розмір заборгованості за тілом кредиту станом на 02 листопада 2021 року - 359 597 грн. 45 коп., тоді як при зверненні до суду з позовом розмір заборгованості за тілом вказується банком в сумі 329 630 грн. 99 коп., що свідчить про здійснення відповідачем часткового погашення заборгованості, яке у виписці не відображене.

Також суд звертає увагу на те, що з наданих до суду доказів, а саме розрахунку заборгованості, графіку платежів та виписки неможливо встановити в якому саме розмірі відповідачеві нараховувались відсотки та за які періоди.

Так, зі змісту укладеної між сторонами Додаткової угоди вбачається, що сторони погодили процентну ставку, яка застосовується при невиконанні зобов`язання з повернення кредиту - 36% річних. При цьому суд позбавлений можливості провести власний розрахунок заборгованості зі сплати відсотків, оскільки з наданої до суду виписки та інших доказів неможливо встановити коли і в якому розмірі відбулось прострочення виконання зобов`язань ОСОБА_1 .

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

В даному випадку позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження розміру заборгованості відповідача зі сплати відсотків.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Білоуса Андрія Володимировича залишити без задоволення, а заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 січня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 09 жовтня 2023 року.

Головуючий

Судді