Справа № 369/6650/23
Провадження № 2/369/4185/23
РІШЕННЯ

Іменем України

01.12.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Соловюк В.І.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про витребування майна (грошових коштів) шляхом стягнення грошових коштів

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та ОСОБА_6 24 червня 2020 року укладено договір купівлі-продажу кватири АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за погодженням сторін в розмірі 401 400 грн. (що станом на день укладення договору становило 15 085,80 дол.США). При посвідченні договору всі розрахунки між сторонами були проведені.

Вказав, що 24 січня 2021 року відповідач ОСОБА_5 склав розписку про те, що він, покупець, повністю розрахувався з продавцем ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , у нього відсутні будь-які претензії, грошові кошти отримав в розмірі 30 000 дол.США за вищевказану квартиру.

Оскільки жодних договірних відносин між сторонами не існувало, у договорі продавцем вартість майна визначена в розмірі 15 085,80 дол.США, в розписці від 24 січня 2021 року вказана сума 30000 дол.США, тому грошові кошти в розмірі 14 914,20 дол.США підлягають витребуванню з відповідача шляхом стягнення цих коштів.

Зазначив, що він вже звертався з позовом до ОСОБА_5 з позовом про стягнення коштів на підставі ст.1212 ЦК, але йому було відмовлено (справа 369/11794/21) та встановлено, що ОСОБА_5 отримав від нього грошові кошти в розмірі 30 000 дол.США за квартиру. Тому ця обставина має преюдиціальне значення для розгляду справи та не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи. У добровільному порядку відповідач грошові кошти не повертає, його вимога залишилась без жодного реагування зі сторони відповідача, тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.

Просив суд витребувати майно (грошові кошти) шляхом стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 14 914,20 дол.США; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2023 року відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

02 червня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач ОСОБА_5 вказав, що віндикаційний позов подається власником або титутльним володільцем стосовно індивідуально визначених речей. Позивач звернувся з позовом про витребування грошових коштів, які не є індивідуально визначеними речами, тобто обрав неналежний спосіб захисту порушеного права. Позивач вже звертався з позовом про стягнення цих же грошових коштів як безпідставно отриманих, у задоволенні якого відмовлено. При цьому судом було встановлено, позивач діяв добровільно, передав кошти, поведінка є суперечливою. Натомість відсутні докази недобросовісності його дій. Тому апеляційний суд встановив, що не було порушено право позивача, що і стало підставою для відмови у задоволенні позову. На претензію позивача була надана відповідь, яку направлено на електронну адресу з використанням електронного підпису. Вважає, що позивач зловживає своїми правами. Просив відмовити у задоволенні позову.

26 червня 2023 року до суду надійшла заява про зміну підстав позову. Позивач свої вимоги мотивував тим, що постановою апеляційного суду встановлено факт передачі грошових коштів позивачем саме відповідачу в розмірі 30 000 дол.США, тому дана обставина не підлягає доведенню при розгляді даної справи. ОСОБА_5 отримуючі грошові кошти не мав жодного відношення до квартири, не був її власником, але незаконно отримав грошові кошти, чим незаконно фактично позбавив права власності на грошові кошти. Тому вони мають бути повернуті відповідачем, який не є та не може бути добросовісним набувачем ( ОСОБА_5 знав, що заволодів грошовими коштами, які належать позивачу, незаконно, оскільки не мав жодного відношення до квартири, а тому грошові кошти можуть бути витребувані від відповідача на його користь, що захистить його порушене право та є ефективним способом захисту порушеного права).

На підставі ст.ст.22, 179, 190, 192, 316, 317, 321, 386, 389 ЦК України просив суд витребувати майно (грошові кошти) шляхом стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 14 914,20 дол.США; судові витрати покласти на відповідача.

20 липня 2023 року до суду подано додаткові пояснення на заяву про зміну підстав позову. ОСОБА_5 також вказав, що хоч позивач подав таку заяву, але керується ст.ст.386, 389 ЦК України щодо пред`явлення віндикаційного позову, що не є належним способом захисту. При розгляді справи за попереднім позовом, судом апеляційної інстанції зазначено, що позивач добровільно передав грошові кошти зі своєї свідомої волі, що виключає незаконність володіння такими коштами відповідачем. Вважають, що формулювання вимог про витребування майна шляхом стягнення є суперечливими способами захисту порушеного права. Просили відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити та захистити порушене право позивача, застосувавши до даних правовідносин необхідні норми: згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони»).

У судовому засіданні представники відповідача проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 24 червня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 80,2 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м.

Згідно п.3 договору продаж квартири вчинено за 401400 грн., яку продавець ОСОБА_6 отримала від покупця повністю до посвідчення даного договору. Продавець заявляє, що розрахунок з нею проведено у повному обсязі (станом на дату укладення договору, 24 червня 2020 року, офіційний курс долара США становив 26,6078 грн. за 1 долар США).

Суду подано також розписку складену 24 січня 2021 року відповідачем ОСОБА_5 , в якій йдеться про те, що ОСОБА_5 зі свої сторони не має претензій до ОСОБА_4 з приводу укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Покупець розрахувався з ним в повному обсязі, а також з продавцем ОСОБА_6 - 30000 доларів США.

Окрім того, встановлено, що станом на час укладення договору та написання розписки про отримання коштів ОСОБА_5 не мав жодного відношення до вказаної вище квартири, не був її власником.

Згідно з копією претензії від 17 квітня 2023 року та копіями інформації про відправлення з оголошеною цінністю Укрпошти, адвокат Кравець Д.О., який діяв від імені позивача, надсилав на адресу ОСОБА_5 вимогу щодо повернення грошових коштів у сумі 14 914,20 доларів США.

При розгляді справи судом встановлено, що у серпні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду позовом про стягнення коштів, вказавши, що він повністю розрахувався з продавцем ОСОБА_6 , а в подальшому відповідач ОСОБА_5 почав вимагати від нього додаткових грошових коштів за купівлю-продаж вказаної вище квартири.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено (справа 369/11794/21). Постанова набрала законної сили та відсутні відомості щодо її оскарження.

Так, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19 Верховний Суд виснував, що факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 902/201/19).

У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 Верховний Суд наголосив, що «преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційно встановлені обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу».

Проте не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 916/1041/17).

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Отже, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17).

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 813/8801/14 Верховний Суд виснував, що частина четверта статті 78 КАС України (яка є аналогічною нормі частини четвертої статті 82 ЦПК України, визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що набрав законної сили. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 910/6356/19).

Оскільки при розгляді справи №369/11794/21 суд досліджував одні й ті самі докази, встановлював обставини передачі-отримання грошових коштів, складення розписки, тому висновки суду мають преюдиціальне значення при розгляді даної справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що «Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що спірні кошти отримані відповідачем ОСОБА_5 без достатніх правових підстав, проте не врахував, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для передачі коштів, проте здійснює таку передачу, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Встановлено, що позивач, добровільно та послідовно, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, передав кошти відповідачу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача, а тому поведінка позивача є суперечливою, оскільки останній вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів».

У судовому засіданні представник позивача наголошував, що позивач передав грошові кошти, бо відповідач йому погрожував, і він ці погрози сприйняв як реальну загрозу для свого життя. Разом з тим, жодного доказу таким обставинам суду не надав, не звертався із заявами щодо неправомірної поведінки відповідача. Тому такі доводи позивача суд не приймає до уваги, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач не надав доказів неправомірної поведінки ОСОБА_5 , тому відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення таких коштів.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».

Представник позивача заявляючи клопотання про застосування необхідних норм, має довести порушене право позивача. Але таких доказів суду не подав. Суд зважує, що сам по собі лише підтвердження факту отримання грошових коштів відповідачем не може бути підставою для їх стягнення. Так, при розгляді справи встановлено, що позивач, добровільно та послідовно, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, передав кошти відповідачу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача. Крім того, фактично представник позивача перекладає функції захисника на суд, що є неприпустимим, оскільки суд має забезпечувати дотримання прав не лише позивача, а й відповідача.

Щодо позовних вимог про витребування майна шляхом стягнення грошових коштів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.

Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої таке майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.

У такій справі необхідно встановити обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15травня 2018 року у справі №923/630/17, від 29 січня 2019 року у справі №911/3312/17, від 02 квітня 2019 року у справі №911/737/18, від 19 червня 2019 року у справі №914/1671/17, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 червня 2018 року у справі №703/5364/15- ц вказав, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Аналіз ст.387 ЦК України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

У постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі №910/13536/19 зазначено, що для застосування передбаченого ст.387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявляючи вимоги про витребування з чужого незаконного володіння майна позивач вказував на безпідставність отримання грошових коштів, доведення факту отримання грошових коштів відповідачів.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Натомість судом встановлено, що позивач самостійно та добровільно передав майно відповідачу. При цьому не обґрунтував індивідуалізацію майна, яке просить витребувати.

Відповідно до статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. що має лише родові ознаки, є замінною.

Тобто індивідуально визначеними є такі речі, які відрізняються від інших індивідуальними ознаками: а) єдині у своєму роді; б) відрізняються від інших кількома ознаками; в) вирізнені із загальної маси речей цього роду. Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов`язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками.

Частиною 2 статті 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами частини 3 статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або рішення суду.

Таким чином, позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном та підтвердити своє право власності на спірне майно.

За змістом статті 387 ЦК та частини 3 ст.12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

Крім того, при розгляді віндикаційного позову позивач повинен підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.

Отже, умовами задоволення такого позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.

Звертаючись з позовом про витребування майна, позивачем не конкретизовано яким чином грошові кошти є індивідуально визначеною річчю. За таких обставин, суд приходить до висновку, що витребування грошових коштів не відповідає можливому способу захисту.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про витребування майна (грошових коштів) шляхом стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 01 грудня 2023 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ