Справа № 309/1694/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., СОБОСЛОЯ Г.Г.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/1694/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 27 січня 2022 року, повний текст якого складено 4 лютого 2022 року, головуючий суддя Довжанин М.М., -

встановив:

17.07.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 та Хустської райдержадміністрації мотивуючи таким.

Розпорядженням голови Хустської райдержадміністрації від 29.12.2002 № 769 позивачці було виділено у приватну власність для ведення особистого селянського господарства в рахунок земельної частки (паю) земельну ділянку площею 0,3 га в урочищі «Липовець» на території Липчанської сільської ради.

Порядковий номер у списку громадян, яким були виділені земельні ділянки, що був додатком до розпорядження, вказував на номер ділянки у проекті організації території земель пайового фонду.

З 2002 року позивача обробляє виділену їй земельну ділянку.

Восени 2019 року відповідачка ОСОБА_2 повідомила, що приватизувала зазначену земельну ділянку і є її власником. За даними Державного земельного кадастру право власності на земельну ділянку 16.04.2019 було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 .

Державна реєстрація права власності проведена на підставі того самого розпорядження голови Хустської райдержадміністрації від 29.12.2002 № 769, а також технічної документації із землеустрою, виготовленої ФОП ОСОБА_3 на три земельні ділянки, що заборонено законом. При цьому, згідно з розпорядженням відповідачці ОСОБА_2 була виділена ділянка АДРЕСА_1 відповідно до її порядкового номера в списку, а не ділянка № НОМЕР_1 , яка належить позивачці.

Набувши право користування на земельну ділянку позивачка не відмовлялася від нього, це право відповідно до земельного законодавства зберігається за нею безперервно, земельна ділянка від неї не вилучалася, право користування нею відповідно до закону (зокрема, ст. 141 ЗК України) не припинялося. Відтак земельна ділянка не могла бути передана іншій особі.

Крім того, вимоги ЗК України (ст.ст. 116, 121) при наданні землі відповідачці були порушені, оскільки для ведення особистого селянського господарства земельна ділянка могла бути надана безоплатно лише один раз площею в межах норми (не більше 2 га) тоді як відповідачці були надані три різні ділянки цього цільового призначення більшою загальною площею.

Посилаючись на ці обставини, на те, що відповідно до ст. 158 ЗК України спір може бути вирішений лише в судовому порядку, позивачка ОСОБА_1 просила скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,30 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :15:001:0004, здійснену Хустською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Хустської РДА від 29.12.2002 № 769.

Рішенням Хустського районного суду від 27.01.2023 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності, з того, що порядковий номер, під яким певний громадянин зазначений у списку осіб, що їм за розпорядження голови Хустської РДА від 29.12.2002 № 769 виділялися земельні ділянки, відображає власне лише порядковий номер у списку, а не номер земельної ділянки у проекті організації території земель пайового фонду. Позивачка помилково використовувала земельну ділянку, що була виділена відповідачці, при цьому, остання на відміну від позивачки оформила свої права на земельну ділянку. Питання про кількість земельних ділянок одного виду використання, що виділялися відповідачці, не впливає на права позивачки.

Позивачка ОСОБА_1 оскаржила рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на обґрунтування скарги наводить загалом ті самі доводи, якими мотивувався позов.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив показання свідків, з яких випливає, що їй була виділена саме спірна земельна ділянка, щодо неї були встановлені тверді межові знаки, а реєстрація права власності відповідачки на спірну земельну ділянку відбулася внаслідок помилки землевпорядника Липчанської сільської ради.

Сторона просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

У відзиві на апеляцію відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Жупан А.Ю., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, що позивачка не надала суду жодних доказів, які б підтверджували її право власності або право користування конкретно визначеною земельною ділянкою. У справі немає доказів відведення позивачці земельної ділянки в натурі та видачі на неї державного акту, без чого користування земельною ділянкою не допускається.

Хустська райдержадміністрація у відзиві на апеляційну скаргу заперечила її обґрунтованість, вказує, серед іншого, на те, що позивачка не довела свій позов, а відповідачці земельні ділянки були надані з додержанням вимог закону, і остання є законним власником спірної земельної ділянки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Жупана А.Ю., який апеляцію не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог, з наведених ним підстав, на підставі доказів, поданих учасниками справи; апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього; апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6 ЦПК України).

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 2 ч. 3 п.п. 2, 4, 5, 11, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 5 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-81 ЦПК України:

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами;

правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав;

кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій;

кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача та обов`язок такого конкретного відповідача відповідати за пред`явленим до нього позовом, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення;

обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях;

здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси за загальним правилом у спосіб, визначений законом або договором.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються.

Таким чином, особа, права якої порушені, може звернутися до суду по захист своїх прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом чи договором, правомірній вимозі позивача відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

За приписами ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст.ст. 4, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 4, 8, 12-14 Закону України «Про власність», ст.ст. 78, 79, 81, 90, 95, 116, 118, 124, 125, 126 ЗК України (2001 р.), інших пов`язаних норм законодавства в редакції, що була чинною на час видання головою Хустської РДА розпорядження від 29.12.2002 № 769:

право власності на землю та право землекористування набуваються громадянами та реалізуються державою, органами місцевого самоврядування відповідно до закону;

право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою із земель державної чи комунальної власності виникає щодо конкретно визначеної земельної ділянки як об`єкта цивільних прав унаслідок прийняття уповноваженим органом відповідного рішення, в порядку її відведення, після державної реєстрації та документального оформлення речового права на земельну ділянку;

приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється;

право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, форми яких затверджуються КМ України.

Так само по суті ці питання в контексті набуття в порядку відведення та оформлення права власності на землю регулюються нормами ЦК України (2003 р.) (ст.ст. 182, 316, 317, 319, 325, 373) і ЗК України в редакції, чинній на час пред`явлення позову, з урахуванням змін щодо державної реєстрації речових прав, запроваджених у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV) (зокрема, ст.ст. 116, 118, 125, 126).

Набуття права власності на земельні ділянки, утворені в порядку паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, мало певні особливості процедури: землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських акціонерних товариств могли передаватися у колективну власність цим підприємствам; кожний член такого підприємства у разі виходу з нього мав право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості) відповідно до свого сертифікату на земельну часту (пай), що так само передбачало обов`язкове відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку з видачею державного акта на право приватної власності на цю земельну ділянку, після чого сертифікат на право на земельну частку (пай) підлягав поверненню до районної державної адміністрації (ст.ст. 7, 8, 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указ Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»).

У подальшому відповідні положення були зафіксовані в Законі України «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», який набрав чинності з 08.07.2003 (зокрема, ст.ст. 3, 5-7, 11).

Правомірність набуття права приватної власності на землю та права користування земельною ділянкою презюмується, саме набуте та оформлене у законний спосіб на конкретно визначену і відведену з конкретними лінійними параметрами земельну ділянку право власності або право користування підлягає захисту:

суміжні землевласники та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав один одного;

ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності на землю (права землекористування) чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності, іншого речового права на майно або обмежена у їх здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом;

власник земельної ділянки, землекористувач управі вимагати захисту свого права від порушень, в тому числі, скасування, визнання незаконним рішення уповноваженого органу про надання у власність чи в користування земельної ділянки, визнання недійсними правовстановлюючих документів щодо земельної ділянки, скасування державної реєстрації речового права щодо земельної ділянки (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11-16, 21, 321, 378, 386, 393, 395, 396 ЦК України, ст.ст. 103, 152, 153, 155 ЗК України, ст. 26 Закону № 1952-IV у редакції, чинній станом на 16.04.2019 і на час пред`явлення позову).

Встановлено, що на підставі рішення Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області від 13.03.1997 № 102 ОСОБА_1 як члену Агроторгового господарства «Липча» с. Липча Хустського району був виданий сертифікат серії ЗК № 0031316 на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності, розміром 0,64 в умовних кадастрових гектарах (а.с. 8).

29.12.2002 голова Хустської райдержадміністрації видав розпорядження № 769 «Про надання безкоштовно у приватну власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства громадянам за рахунок земельних часток (паїв) на території Липчанської сільської ради», яким розпорядився надати безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянам згідно додатків (архівний витяг із розпорядження на а.с. 7, а.с. 55). Пунктом 2 розпорядження було зобов`язано начальника районного відділу земельних ресурсів попередити громадян, що приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

У витягу з додатку до вказаного розпорядження «Список громадян на виділення земельних часток (паїв)» зазначено: «7. ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 ; сертифікат - *0031316; цільове призначення ділянки ОСГ; місце розташування Липовець; площа, га 0,3» (а.с. 7, 56).

Доказів відведення встановленим порядком у натурі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,3 га в урочищі «Липовець» с. Липча Хустського району під № 7 або іншим номером, виготовлення відповідного проекту, визначення конкретних лінійних параметрів земельної ділянки (точне розташування, межі, конфігурація), видачі державного акта на право власності на землю, визначення кадастрового номера земельної ділянки, державної реєстрації конкретно визначеної земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та/або державної реєстрації речового права на таку земельну ділянку у справі немає.

За технічним завданням ОСОБА_2 , виданим ФОП ОСОБА_3 26.11.2018, ФОП ОСОБА_3 розробила Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства, розташованих:

ділянка НОМЕР_2 , кадастровий номер :15:001:0005 урочище «Полінець», № 14, за межами населеного пункту с. Липча;

ділянка НОМЕР_3 , кадастровий номер :15:001:0004 урочище «Полінець», № 22, за межами населеного пункту с. Липча;

ділянка НОМЕР_4 , кадастровий номер :15:001:0006 урочище «Липовець», № 7, за межами населеного пункту с. Липча (а.с. 11-19).

У цій технічній документації міститься копія виданого ОСОБА_2 на підставі рішення Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області від 13.03.1997 № 102 як члену Агроторгового господарства «Липча» с. Липча Хустського району сертифікату серії ЗК № 0117238 на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності, розміром 0,64 в умовних кадастрових гектарах (а.с. 16).

З наявного у технічній документації архівного витягу з розпорядження голови Хустської райдержадміністрації від 29.12.2002 № 769 «Про надання безкоштовно у приватну власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства громадянам за рахунок земельних часток (паїв) на території Липчанської сільської ради» та додатку до нього («Список громадян на виділення земельних часток (паїв)») випливає, що безкоштовно у приватну власність була надана земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства: «5. ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 ; сертифікат *0117238; цільове призначення ділянки ОСГ; місце розташування Липовець; площа, га 0,3» (а.с. 16).

Таким чином, ОСОБА_1 (№ 7 за списком) та ОСОБА_2 (№ 5 за списком) із однакових підстав, одночасно були надані в урочищі «Липовець» с. Липча Хустського району однакові за площею земельні ділянки з однаковим цільовим призначенням.

На відміну від позивачки ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2 оформила свої права на земельні ділянки, зареєструвала їх у Державному земельному кадастрі та 16.04.2019 зареєструвала права на них у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як це випливає з отриманої представником позивачки адвокатом Габор Я.В. інформації з Державного земельного кадастру:

право власності на ділянку площею 0,3 га з кадастровим номером :15:001:0004, розташовану в урочищі «Липовець», 7, зареєстровано за номером запису 31265650 (а.с. 23-24);

право власності на ділянку площею 0,3 га з кадастровим номером :15:001:0005, розташовану в урочищі «Полінець», 22, зареєстровано за номером запису 31266046 (а.с. 21);

право власності на ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :15:001:0006, розташовану в урочищі «Полінець», 14, зареєстровано за номером запису 31266340 (а.с. 2).

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 і Хустська райдержадміністрація вказували, зокрема, на безпідставність пов`язування позивачкою порядкового номера особи у «Списку громадян на виділення земельних часток (паїв)», який є додатком до розпорядження голови Хустської РДА від 29.12.2002 № 769, з номером земельної ділянки, яку отримала особа (а.с. 45-48, 66-69).

З наданої суду представником відповідачки адвокатом Павлій В.М. інформації з Державного земельного кадастру в сукупності з указаним списком громадян видно, що, до прикладу:

земельна ділянка площею 0,3 га з кадастровим номером :05:001:0015, розташована в урочищі «Липовець» під № 9 і належить ОСОБА_4 , який у списку значиться під № 22 (а.с. 57);

земельна ділянка площею 0,3 га з кадастровим номером :05:001:0014, розташована в урочищі «Липовець» під № 6, а земельна ділянка площею 0,3 га з кадастровим номером :05:001:0012 під № 5 і належать ОСОБА_5 , яка у списку значиться під № 9 (а.с. 59).

На запит адвоката Павлій В.М. із приводу видачі головою Хустської РДА розпорядження від 29.12.2002 № 769 ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області листом від 02.10.2020 № 29-7-0.29-745/113-20 повідомило, що порядковий номер, зазначений перед початком прізвища громадян, вказує порядковий номер громадян у зазначеному додатку до розпорядження (а.с. 61).

За змістом показань допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 земельну ділянку понад 18 років обробляла ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 . Свідок ОСОБА_7 (землевпорядник сільської ради) показав, що при виділенні земельної ділянки ОСОБА_2 сталася технічна помилка в системі координат, а як встановлювався порядок поділу земельних ділянок він не може чітко сказати, оскільки не пам`ятає.

Отже, у справі немає доказів прямого співвіднесення земельної ділянки, на користування якою посилалася позивачка, з порядковим номером, під яким позивачка була зазначена у списку громадян, яким виділялися земельні ділянки.

Розгляд цивільної справи по суті належить до компетенції суду першої інстанції та є його обов`язком, функцією апеляційного суду є перевірка законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, відповідно до закону, а не фактичне продовження розгляду справи після ухвалення рішення судом першої інстанції, вирішення позову замість суду першої інстанції і т.ін. (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 13 ч. 1, ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст.ст. 43, 49, 184, 352 ЦПК України).

Відтак позивачка ОСОБА_1 вільно реалізуючи свої цивільні та процесуальні права, користуючись правовою допомогою адвоката Габор Я.І., визначила підстави позову та предмет доказування і саме з цих підстав просила задовольнити позов, вимогу якого сформулювала так: «Скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,30 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :15:001:0004, здійснену Хустською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Хустської РДА від 29.12.2002 № 769.».

Таке визначення предмета позову не відображає ані дати державної реєстрації права власності на земельну ділянку, ані інших реквізитів такої реєстрації (рішення державного реєстратора, запис про державну реєстрацію прав з їх реквізитами тощо), інформація безпосередньо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що містить необхідні відомості, позивачкою суду не була надана. Формулювання предмета позову не відповідає правилам щодо правової визначеності, конкретності та ясності. Наведене вже само по собі унеможливлювало задоволення позову та є достатньою підставою для відмови в ньому.

Не оформивши свого права користування конкретно визначеною земельною ділянкою та не зафіксувавши принаймні реального розташування та параметрів земельної ділянки, не надавши суду доказів відведення ділянки в натурі (на місцевості) позивачка ОСОБА_1 позбавила себе можливості доводити належним чином порушення її цивільних (земельних) прав, якщо вважала, що такі в неї виникли. Показання свідків про те, що позивачка фактично користувалася певною земельною ділянкою навіть у сукупності з наявним рішенням уповноваженого органу про надання земельної ділянки жодним чином не доводять правомірності такого користування конкретною ділянкою, фактичне користування землею само по собі не породжує право на неї, не доводять лінійних параметрів ділянки тощо та не є належними і допустимими доказами щодо таких обставин.

Якщо йдеться про розташування земельних ділянок на місцевості, порушення прав власників землі чи землекористувачів, розв`язання спору, що виник із цього приводу (накладання в плані ділянок одна на одну, порушення меж, захоплення землі, загородження, забудова чужої земельної ділянки і т.ін.), належним і допустимим доказом щодо відповідних обставин є висновок судової інженерно-технічної експертизи відповідного виду, який оцінюється в сукупності з іншими доказами, в тому числі, з показаннями свідків, і може бути визнаний достовірним і достатнім щодо певних фактичних обставин.

Сторона позивачки не маючи для того жодних перешкод не ставила в суді першої інстанції питання про проведення відповідної судової інженерно-технічної експертизи та не подавала необхідних для неї доказів і матеріалів щодо власного фактичного землекористування.

Позивачка не довела належними і допустимими доказами обставин, що підлягають доказуванню. За таких умов доводи позову щодо наявності у позивачки оформленого права користування конкретно визначеною земельною ділянкою, щодо порушення виділенням земельної ділянки відповідачці такого цивільного (земельного) права позивачки, а відтак, і про незаконність із цих підстав оформлення права власності відповідачки на землю, ґрунтуються на припущеннях. Не довівши наявності в неї належних прав на конкретну земельну ділянку та факту порушення цих прав позивачка із наведених нею підстав не має права вимоги щодо позбавлення відповідачки права на земельну ділянку, і, відповідно, права вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку безвідносно до того, вважає позивачка таку реєстрацію законною, чи ні.

Виходячи з викладеного, позивачка ОСОБА_1 не обґрунтувала і не довела в належний процесуальний спосіб факту порушення свого права на землю та підстав для позбавлення відповідачки ОСОБА_2 права власності на призначену для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку з кадастровим номером :15:001:0004, площею 0,3 га, розташовану в урочищі «Липовець» с. Липча Хустського району Закарпатської області.

Доводи апеляції правильності висновку суду першої інстанції про необґрунтованість і недоведеність позову не спростовують, суд не мав передбачених законом підстав для задоволення бездоказового позову та позбавлення відповідачки ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку. Правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на землю належним процесуальним порядком у справі, що розглядається, не спростована, це право підлягає захисту.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію позивачки слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хустського районного суду від 27 січня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 20 березня 2023 року.

Судді