ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Попенко Ю.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника держави України в особі Кабінету Міністрів України - Тичиніна Ярослава Дмитровича на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилалися на те, що з 22 травня 1973 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбу народився син ОСОБА_2 . З 1988 року подружжю на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 . В цьому будинку їхня родина проживала та вела спільне господарство. З кінця 1990-х років, після виходу ОСОБА_3 на пенсію, їх родина почала активно займатися фермерським господарством. Вони власними силами обробляли 2га землі, мали у власності 2 трактори, сіялки, культиватор та інший сільськогосподарський інвентар. Утримували домашню худобу. У 2014 році на території Донецької та Луганської областей згідно з Указом в.о. Президента України ОСОБА_4 від 14 квітня 2014 року "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" була розпочата антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України" від 02 грудня 2015 року № 1275-р, село Широкине увійшло до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція. Не зважаючи на це, органи державної влади України жодного разу не запропонували їм евакуацію за рахунок держави або принаймні якусь допомогу в евакуації. 08 лютого 2015 року ОСОБА_3 власним транспортом відвіз ОСОБА_1 до м. Маріуполя, а сам того ж дня повернувся до села наглядати за майном та худобою. В той день та напередодні в селі та поблизу нього не було збройних сутичок. В цей же день він телефонував та розповідав, що село зайняли військові. Виїзд з села було закрито. 09 лютого 2015 року відбулася ще одна телефонна розмова. Через обстріли в селі вже не було світла. Тому домовилися про те, що він буде телефонувати за можливості, аби не розрядився акумулятор телефону. Після того, як відкриють виїзд з села, він мав одразу приїхати до сім"ї в м.Маріуполь. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 загинув. Позивачі вказують, що про смерть ОСОБА_3 вони дізналися на наступний день від сторонніх людей. Причиною смерті стало гостре малокрів`я та наскрізне вогнепальне кульове поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів. Причина смерті підтверджується довідкою про причини смерті від 18 лютого 2015 року та лікарським свідоцтвом про смерть. 04 травня 2017 року уповноваженими службовими особами слідчого відділу Кальміуського відділення поліції Центрального відділу поліції відомості про вчинене кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000867 з правовою кваліфікацією за ч.3 ст. 258 КК України (терористичний акт, що призвів до загибелі людини). Станом на теперішній час особи, що вчинили цей терористичний акт, слідчими не встановлені. Формально розслідування триває. Але за весь час розслідування не проводилося жодних слідчих розшукових дій, спрямованих на встановлення обставин вчинення терористичного акту. Позивачі вважають, що держава належним чином не виконала свого позитивного процесуального обов`язку з проведення ефективного офіційного розслідування обставин смерті чоловіка та батька. На підставі викладеного ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, внаслідок загибелі чоловіка та батька, в розмірі 500000 грн. шляхом стягнення з Державної казначейської служби України на користь кожного з позивачів.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Відшкодовано ОСОБА_1 , за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, внаслідок загибелі чоловіка - ОСОБА_3 , в розмірі 500000 грн. шляхом стягнення з Державної казначейської служби України. Відшкодовано ОСОБА_2 за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, внаслідок загибелі батька - ОСОБА_3 , в розмірі 500000 грн. шляхом стягнення з Державної казначейської служби України (т.1 а.с.59-62).

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2020 року відмовлено у задоволені заяви Кабінету Міністрів України про перегляд заочного рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України про відшкодування моральної шкоди (т.1 а.с.63, 64).

В апеляційній скарзі, яка була подана до Донецького апеляційного суду, представник Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України - Тичинін Я.Д. просить рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року апеляційну скаргу представника держави України в особі Кабінету Міністрів України - Тичиніна Я.Д. на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року залишено без руху, надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги, протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху (т.1 а.с.8).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України - Тичиніна Я.Д. на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року (т.1 а.с.10).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 19 січня 2021 року підготовчі дії по справі закінчено. Справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 04 лютого 2021 року о 10 годині 00 хвилин в приміщенні Донецького апеляційного суду (м. Маріуполь Донецької області пр. Миру, буд. 1А). Про дату, час та місце судового засідання повідомити учасників справи. Клопотання представника Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України - Тичиніна Я.Д. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Доручено Краматорському міському суду Донецької області, який розташований за адресою 84333, м. Краматорськ, вул. Маяковського, 21, забезпечити участь у судовому засіданні Донецького апеляційного суду (м. Маріуполь) 04 лютого 2021 року о 10 годині 00 хвилин в режимі відеоконференції Тичиніна Я.Д. ( АДРЕСА_2 ) (т.1 а.с.15).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України - Тичиніна Я.Д. на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди (т.1 а.с.25, 26).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 лютого 2021 року зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника держави України в особі Кабінету Міністрів України - Тичиніна Я.Д. на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №635/6172/17 за позовом ОСОБА_6 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи (т.1 а.с.22, 23).

24 лютого 2022 року згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в України" введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. строком на 30 діб.

Згідно з Указом Президента № 133/2022 від 14 березня 2022 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Згідно з Указом Президента № 259/2022 від 18 квітня 2022 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Згідно з Указом Президента № 341/2022 від 17 травня 2022 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з Указом Президента № 573/2022 від 12 серпня 2022 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з Указом Президента № 757/2022 від 07 листопада 2022 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з Указом Президента № 58/2023 від 06 лютого 2023 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Згідно з Указом Президента № 254/2023 від 01 травня 2023 року строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду від 22 липня 2022 року № 40 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану", відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", змінено територіальну підсудність судових справ Донецького апеляційного суду. Визначено, що справи цього суду підсудні Дніпровському апеляційному суду.

Великою Палатою Верховного Суду 12 травня 2022 року справу №635/6172/17 розглянуто з винесенням постанови (т.1 а.с.35-54).

Представник Кабінету Міністрів України звернувся до Дніпровського апеляційного суду з клопотанням про відновлення провадження у справі за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди (т.1 а.с.29-31).

Справа №263/18104/18 за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди із Донецького апеляційного суду до Дніпровського апеляційного суду не передавалася.

02 лютого 2023 року Дніпровським апеляційним судом було направлено запит до Донецького апеляційного суду про витребування цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди (справа №263/18104/18, суддя Ковтуненко В.О.), у зв`язку з надходженням до Дніпровського апеляційного суду клопотання головного спеціаліста сектору судової роботи у Донецькій області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Богданова Р.К. про поновлення розгляду справи №263/18104/18 (т.1 а.с.56)

На запит Дніпровського апеляційного суду про направлення справи Донецький апеляційний суд листом від 06 лютого 2023 року повідомив, що станом на теперішній час будівля Донецького апеляційного суду в місті Маріуполь, в якому фізично знаходилися матеріали цивільної справи №263/18104/18, була фактично знищена внаслідок повномаштабного вторгнення РФ, тому стан та місце знаходження матеріалів цивільної справи №263/18104/18 не відомі, про що складено Акт втрачених судових справ Донецького апеляційного суду в місті Маріуполь, в якому також вказана і цивільна справа №263/18104/18 (т.1 а.с.57, 58).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року прийнято до провадження справу за апеляційною скаргою представника держави України в особі Кабінету Міністрів України - Тичиніна Я.Д. на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди. Поновлено провадження у справі за апеляційною скаргою представника держави України в особі Кабінету Міністрів України - Тичиніна Ярослава Дмитровича на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року. Призначено справу до апеляційного розгляду на 10 годину 00 хвилин 21 березня 2023 року в приміщенні Дніпровського апеляційного суду(м. Дніпро, вул. Харківська, 13) (т.1 а.с.68-70).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2023 року матеріали цивільної справи №263/18104/18 за апеляційною скаргою представника держави України в особі Кабінету Міністрів України - Тичиніна Я.Д. на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди - знято з апеляційного розгляду та направлено до суду першої інстанції - Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження у строк - 2 місяці. Після відновлення втраченого судового провадження належним чином сформовану цивільну справу 263/18104/18 направити до Дніпровського апеляційного суду (т.1 а.с.113-117).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 263/18104/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди. В частині повного тексту рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 15 жовтня 2019 року по справі № 263/18104/18.

№2/263/880/2019

№263/18104/18

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Ковтуненка В.О.,

при секретарі Іващенко Н.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, треті особи: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду в своїх інтересах, із позовною заявою про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що з 22 травня 1973 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбу народився син ОСОБА_2 . З 1988 року подружжю на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 . В цьому будинку їхня родина проживала та вела спільне господарство. З кінця 1990-х років, після виходу ОСОБА_3 на пенсію, їх родина почала активно займатися фермерським господарством. Вони власними силами обробляли 2га землі, мали у власності 2 трактори, сіялки, культиватор та інший сільськогосподарський інвентар. Утримували домашню худобу. У 2014 році на території Донецької та Луганської областей згідно з Указом в.о. Президента України ОСОБА_4 від 14 квітня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» була розпочата антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 2 грудня 2015 р. № 1275-р, село Широкине увійшло до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція. Не зважаючи на це, органи державної влади України жодного разу не запропонували ним евакуацію за рахунок держави або принаймні якусь допомогу в евакуації. 08 лютого 2015 р. ОСОБА_3 власним транспортом відвіз ОСОБА_1 до м. Маріуполя, а сам того ж дня повернувся до села наглядати за майном та худобою. В той день та напередодні в селі та поблизу нього не було збройних сутичок. В цей же день він телефонував та розповідав, що село зайняли військові. Виїзд з села було закрито. 09 лютого 2015 р. відбулася ще одна телефонна розмова. Через обстріли в селі вже не було світла. Тому ми домовилися про те, що він буде телефонувати нам за можливості аби не розрядився акумулятор телефону. Після того, як відкриють виїзд з села, він мав одразу приїхати до нас в Маріуполь. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 загинув. Вони дізналися про це на наступний день від сторонніх людей. Причиною смерті стало гостре малокрів`я та наскрізне вогнепальне кульове поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів. Причина смерті підтверджується довідкою про причини смерті від 18.02.2015 р. та лікарським свідоцтвом про смерть. 04 травня 2017 р. уповноваженими службовими особами слідчого відділу Кальміуського відділення поліції Центрального відділу поліції відомості про вчинене кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000867 з правовою кваліфікацією за ч.3 ст. 258 КК України (терористичний акт, що призвів до загибелі людини). Станом на сьогодні особи, що вчинили цей терористичний акт, слідчими не встановлені. Формально розслідування триває. Але за весь час розслідування не проводилося жодних слідчих розшукових дій, спрямованих на встановлення обставин вчинення терористичного акту. Тому вважають, що держава належним чином не виконала свого позитивного процесуального обов`язку з проведення ефективного офіційного розслідування обставин смерті нашого чоловіка та батька. З урахуванням наведеного просять відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, внаслідок загибелі чоловіка та батька, в розмірі 500000 гривень шляхом стягнення з Державної казначейської служби України, на кожного.

Позивачі надали суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.

Представник відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України Тичинін Я.Д. надав суду відзив, в якому просять у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Представник Державної казначейської служби у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство закордонних справ України у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Третя особа Міністерство внутрішніх справ України надали суду пояснення, в яких просять у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

Дослідивши надані суду докази, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уклали шлюб 22 травня 1973 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданого повторно 25 лютого 2015 року, актовий запис №23 зареєстрований Виконавчим комітетом Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 22 травня 1973 року.

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 виданого 24 грудня 1982 року, актовий запис №1982 складений Відділом ЗАГС Жовтневого райвиконкому міста Жданова. Батьками вказані: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно із довідкою та лікарським свідоцтвом про смерть №646, виданого 18 лютого 2015 року Донецьким бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Широкине Новоазовського району Донецької області Україна (загинув у зоні АТО), причина смерті: гостре малокрів`я та наскрізне вогнепальне кульове поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів.

За фактом смерті ОСОБА_3 04 травня 2017 року органом досудового розслідування - Кальміуським ВП Маріупольського ВП Головного управління Національної поліції в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000867 та розпочато розслідування за ч.3 ст.258 КК України: 04.05.2017 року до чергової частини Кальміуського ВП Центрального ВП надійшла заява від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешкає: АДРЕСА_3 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 приблизно о 10 годині 00 хвилин в ході бойових дій на території с. Широкине Новоазовського району Донецької обалсті на відстані 2-3м від воріт свого будинку АДРЕСА_1 був виявлений її чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 без ознаків життя з вогнепальним пораненням в живіт.

Відповідно до листа слідчого СВ Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області від 02.03.2016 року, до їх відділку 02.03.2016 року надійшла заява ОСОБА_1 про пошкодження нерухомого майна у селі Широкине Волноваського району Донецької області. Вказана заява зареєстрована в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вч инені кримінальні правопорушення за №1243 та прийнято рішення про приєднання її до матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000908 від 08 липня 2015 року за ч.2 ст.194 КК України.

Згідно договору купівлі-продажу від 20 лютого 1988 року посвідченого секретарем виконкому Широкинського сільської Ради народних депутатів, власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 . Вказаний договір посвідчений у Бюро технічної інвентаризації за №470 від 16.10.1991 року.

Згідно із актом дослідження пошкодженого (зруйнованого) об`єкту від 28 червня 2015 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться гараж із майстернею, рік побудови 1994 р, загальна площа 31,68кв.м., загальна площа пошкоджень складає 70%, сума нанесеного збитку складає приблизно 85000 гривень, що еквівалентно 5700 доларів США.

Згідно із актом дослідження пошкодженого (зруйнованого) об`єкту від 28 червня 2015 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок із сараєм, рік побудови 1939 та 1992 р., загальна площа 123,2кв.м., загальна площа пошкоджень складає 80%, сума нанесеного збитку складає приблизно 375000 гривень, що еквівалентно 25000 доларів США.

Частина перша ст. 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 квітня 2014 року уведено в дію рішення РНБО України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р с. Широкине Донецької області, відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція являє собою комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Тероризм це суспільно небезпечна діяльність, яка полягає у свідомому, цілеспрямованому застосуванні насильства шляхом захоплення заручників, підпалів, убивств, тортур, залякування населення та органів влади або вчинення інших посягань на життя чи здоров`я ні в чому не винних людей або погрози вчинення злочинних дій з метою досягнення злочинних цілей.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» боротьба з тероризмом ґрунтується на принципах, зокрема: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Згідно ст.4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.

Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України.

Відповідно до ч.2 ст.48 ЦПК України Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Проте держава є особливим суб`єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо.

Держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник, тобто свою цивільну процесуальну правосуб`єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави (ч.4 ст.58 ЦПК України).

Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах.

Відповідно до ст.1 Закону України від 27.02.2014 року №794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно ст.4 Закону України від 20.03.2003 року №638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Решта суб`єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст.4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема і Служба безпеки України, є лише суб`єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом.

Враховуючи наведені повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб`єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), відповідач (держава Україна) діє саме через Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз`яснює подібні за змістом відносини.

Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4).

Згідно пункту 24 ст. 2 Кодексу надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб`єкті господарювання на ній або водному об`єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров`ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об`єкті, провадження на ній господарської діяльності.

До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу).

Відповідно до ст.6 Кодексу цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб`єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України.

Одним з таких суб`єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст.17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов`язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п.24).

Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб`єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст.5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Тобто, Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом».

Відповідно до ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

За таких обставин, суд погоджується із позицією позивачів, що обов`язок відшкодувати шкоду покладається на державу не залежно від її вини.

Також, суд враховує рішення від 08 січня 2004 року у справі Айдер та інші проти Туреччини (Ayder and Others v.Turkey) Європейського суду з прав людини де суд вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав вій дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність. (п.70). При цьому, на думку Європейського суду , відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб.

Суд погоджується із позицією позивачів, що правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. При цьому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини.

Таким чином, для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадови осіб держави, або від невстановлених осіб.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частин 2-4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

В даному випадку - Законом України «Про боротьбу з тероризмом».

Окрім того, відповідно до пункту 2 статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

На момент звернення до суду держава не прийняла відповідний закон, як це передбачено статтею 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом", на підставі якого виплачується компенсація за шкоду, завдану здоров`ю осіб, а також компенсація моральної шкоди родичам загиблих від терористичних актів.

Суд вважає, що відсутність відповідного закону не може бути перешкодою у захисті прав позивачів.

Відповідно до ч.9 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до п.6 ч.1 ст.21 Кодексу цивільного захисту України, громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст.1 зазначеного Закону, практика Суду - практика Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Тобто мова йдеться не тільки про практику Суду проти України, але й справи проти третіх країн-учасниць Конвенції.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.2 Європейської Конвенції встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання.

За приписами ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Проаналізувавши викладене, суд вважає доводи позивачів щодо завданої моральної шкоди їм, порушення їх прав і їх теперішнього морального стану мотивованими та переконливими у розумінні ст. 23 ЦК України.

Суд бере до уваги те, що моральна шкода позивачів, полягає у вкрай тяжких і незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених загибелі чоловіка та батька.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності виваженості та справедливості.

Таким чином, враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав, шляхом стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми по 500000 гривень на користь кожного позивача, що відповідає розміру компенсації, який був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи.

На підставі викладеного, враховуючи основоположні норми про права та свободи людини, зокрема невід`ємність права на життя, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог та задовольняє їх у повному обсязі.

Суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачам право зворотної вимоги до винної особи в порядку передбаченому ст.1191 ЦК України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 259, 258, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, треті особи: Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України - задовольнити.

Відшкодувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ), за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, внаслідок загибелі чоловіка - ОСОБА_3 , в розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.

Відшкодувати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (РНОКПП НОМЕР_4 ), за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, внаслідок загибелі батька - ОСОБА_3 , в розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.

Рішення суду може бути переглянуто Жовтневим районним судом м. Маріуполя за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Позивач, який брав участь у справі, але не був присутнім у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.О. Ковтуненко

В частині поданих представником відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України документів:

положення про сектор судової роботи у Донецькій області затвердженого 18 жовтня 2022 року,

виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб,

апеляційна скарга від 17 вересня 2020 року Кабінету Міністрів України, відзив на апеляційну скаргу позивачів

В частині поданих представником третьої особи Служба безпеки України документів:

витяг СБУ,

відповідь на відзив від 07 квітня 2019 року,

позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 разом з додатками до неї,

пояснення на позовну заяву третьої особи СБУ надані Жовтневому районному суду м.Маріуполя Донецької області,

пояснення третьої особи СБУ надані Донецькому апеляційному суду від 19 листопада 2020 року,

ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області в справі № 263/18104/18 від 15 січня 2019 року про відкриття провадження у справі,

ухвала Донецького апеляційного суду у справі № 263/18104/18 від 29 жовтня 2020 року про відкриття апеляційного провадження (т.2 а.с.23-34).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі встановлено, 22 травня 1973 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уклали шлюб, актовий запис №23. Прізвище дружини після укладення шлюбу - ОСОБА_1 (т.1 а.с.187).

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 виданого 24 грудня 1982 року, актовий запис №1982 складений Відділом ЗАГС Жовтневого райвиконкому міста Жданова. Батьками вказані: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.188).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер (т.1 а.с.189).

Згідно із довідкою про причину смерті та лікарським свідоцтвом про смерть №646, виданого 18 лютого 2015 року Донецьким бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Широкине Новоазовського району Донецької області Україна (загинув у зоні АТО), причина смерті: гостре малокрів`я та наскрізне вогнепальне кульове поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів (т.1 а.с.190, 191, 192).

За фактом смерті ОСОБА_3 04 травня 2017 року органом досудового розслідування - Кальміуським ВП Маріупольського ВП Головного управління Національної поліції в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000867 та розпочато розслідування за ч.3 ст.258 КК України: 04 травня 2017 року до чергової частини Кальміуського ВП Центрального ВП надійшла заява від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешкає: АДРЕСА_3 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 приблизно о 10 годині 00 хвилин в ході бойових дій на території с. Широкине Новоазовського району Донецької області на відстані 2-3 м від воріт свого будинку АДРЕСА_1 був виявлений її чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без ознаків життя з вогнепальним пораненням в живіт (т.1 а.с.195).

Відповідно до листа слідчого СВ Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області від 02 березня 2016 року, до їх відділку 02 березня 2016 року надійшла заява ОСОБА_1 про пошкодження нерухомого майна у селі Широкине Волноваського району Донецької області. Вказана заява зареєстрована в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення за №1243 та прийнято рішення про приєднання її до матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000908 від 08 липня 2015 року за ч.2 ст.194 КК України (т.1 а.с.193).

Згідно договору купівлі-продажу від 20 лютого 1988 року посвідченого секретарем виконкому Широкинського сільської Ради народних депутатів, власником будинку АДРЕСА_1 за життя був ОСОБА_3 . Вказаний договір посвідчений у Бюро технічної інвентаризації за №470 від 16 жовтня 1991 року (т.1 а.с.200, 201, 203).

Згідно із актом дослідження пошкодженого (зруйнованого) об`єкту від 28 червня 2015 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться гараж із майстернею, рік побудови 1994 р, загальна площа 31,68кв.м., загальна площа пошкоджень складає 70%, сума нанесеного збитку складає приблизно 85000 грн., що еквівалентно 5700 доларів США (т.1 а.с.199).

Згідно із актом дослідження пошкодженого (зруйнованого) об`єкту від 28 червня 2015 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок із сараєм, рік побудови 1939 та 1992 р., загальна площа 123,2кв.м., загальна площа пошкоджень складає 80%, сума нанесеного збитку складає приблизно 375000 грн., що еквівалентно 25000 доларів США (т.1 а.с.202).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суд першої інстанції посилався на їх доведеність та обґрунтованість належними доказами, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з"ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України).

Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього кодексу у редакції, чинній до 3 липня 2020 року, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (пункт 53)).

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі застосування норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17 звертає увагу на те, що ЄСПЛ, проаналізувавши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 9 червня 2013 року, та статті 1207 цього кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08) і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine, заява № 3958/13)).

Частина перша статті 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" №638-IV передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 Закону № 638-IV).

З огляду на зміст вказаних приписів Закону № 638-IV реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.

У законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див.mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).

Отже, передбачене у статті 19 Закону №638-IV право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачевам внаслідок загибелі чоловіка та батька під час терористичного акту у період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону № 638-IV до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із загибеллю чоловіка та батька позивачів у період проведення АТО (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункти 36, 69), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (пункти 7.5, 7.11)).

У справі встановлено, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 22 травня 1973 року перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.187).

Позивач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 виданого 24 грудня 1982 року, актовий запис №1982 складений Відділом ЗАГС Жовтневого райвиконкому міста Жданова. Батьками вказані: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.188).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 - чоловік позивача ОСОБА_1 та батько позивача ОСОБА_2 , помер (т.1 а.с.189).

Згідно із довідкою про причину смерті та лікарським свідоцтвом про смерть №646, виданого 18 лютого 2015 року Донецьким бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Широкине Новоазовського району Донецької області Україна (загинув у зоні АТО), причина смерті: гостре малокрів`я та наскрізне вогнепальне кульове поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів (т.1 а.с.190, 191, 192).

За фактом смерті ОСОБА_3 04 травня 2017 року органом досудового розслідування - Кальміуським ВП Маріупольського ВП Головного управління Національної поліції в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000867 та розпочато розслідування за ч.3 ст.258 КК України: 04 травня 2017 року до чергової частини Кальміуського ВП Центрального ВП надійшла заява від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешкає: АДРЕСА_3 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 приблизно о 10 годині 00 хвилин в ході бойових дій на території с. Широкине Новоазовського району Донецької області на відстані 2-3 м від воріт свого будинку АДРЕСА_1 був виявлений її чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без ознаків життя з вогнепальним пораненням в живіт (т.1 а.с.195).

Відповідно до листа слідчого СВ Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області від 02 березня 2016 року, до їх відділку 02 березня 2016 року надійшла заява ОСОБА_1 про пошкодження нерухомого майна у селі Широкине Волноваського району Донецької області. Вказана заява зареєстрована в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вч инені кримінальні правопорушення за №1243 та прийнято рішення про приєднання її до матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000908 від 08 липня 2015 року за ч.2 ст.194 КК України (т.1 а.с.193).

Згідно договору купівлі-продажу від 20 лютого 1988 року посвідченого секретарем виконкому Широкинського сільської Ради народних депутатів, власником будинку АДРЕСА_1 за життя був ОСОБА_3 . Вказаний договір посвідчений у Бюро технічної інвентаризації за №470 від 16 жовтня 1991 року (т.1 а.с.200, 201, 203).

Згідно із актом дослідження пошкодженого (зруйнованого) об`єкту від 28 червня 2015 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться гараж із майстернею, рік побудови 1994 р, загальна площа 31,68кв.м., загальна площа пошкоджень складає 70%, сума нанесеного збитку складає приблизно 85000 грн., що еквівалентно 5700 доларів США (т.1 а.с.199).

Згідно із актом дослідження пошкодженого (зруйнованого) об`єкту від 28 червня 2015 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок із сараєм, рік побудови 1939 та 1992 р., загальна площа 123,2кв.м., загальна площа пошкоджень складає 80%, сума нанесеного збитку складає приблизно 375000 грн., що еквівалентно 25000 доларів США (т.1 а.с.202).

Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, внаслідок загибелі чоловіка та батька, в розмірі по 500000 грн. на кожного шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України).

Під час проведення військових операцій необхідно постійно дбати про безпеку цивільного населення, цивільних осіб та цивільних об`єктів. Слід ужити усіх практично можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб та пошкоджень цивільних об`єктів або принаймні звести такі випадки до мінімуму (норма 15 дослідження Міжнародного Комітету Червоного Хреста «Звичаєве міжнародне гуманітарне право», яке є збіркою практики держав у сфері міжнародного гуманітарного права з метою виявлення норм, що набули характеру звичаєвих і вперше опубліковане видавництвом Кембриджського університету у 2005 році).

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.

Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції).

Самі по собі факти загибелі людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава у межах її кордонів із незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatis mutandis рішення Великої Палати ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти Росії (щодо Криму)» (Ukraine v. Russia (re Crimea)) від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.

За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому:

Негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку.

Позитивний обов`язок має два різновиди:

Матеріальний, згідно з яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтовані заходи для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб.

Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходи, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретні заходи, спрямовані на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68).

Процесуальний, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 8 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.

Слід зазначити, у позовній заяві позивачі просили суд стягнути з відповідача відшкодування за «моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвів до загибелі чоловіка та батька».

Згідно з Конвенцією держава-учасниця несе відповідальність лише за власні дії чи бездіяльність щодо виконання негативних і позитивних (матеріальних, процесуальних) обов`язків із гарантування конвенційних прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Якщо держава поширювала її юрисдикцію на відповідну територію, де сталося стверджуване порушення права, обставини (факти) невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації певного з наведених обов`язків для притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї треба чітко встановити.

Відсутність у законодавстві України приписів щодо відшкодування моральної шкоди, завданої особі у зв`язку із загибеллю її близького родича внаслідок терористичного акту, не перешкоджає такій особі доводити у суді, що стосовно права на життя її близького родича у відповідній ситуації певний конвенційний обов`язок - негативний або позитивний (матеріальний, процесуальний) - держава не виконала чи виконала неналежно, та вимагати від неї відшкодування (компенсації) за це на підставі статті 2 Конвенції. Так, наприклад, особа може доводити, що держава порушила її негативний обов`язок тим, що неправомірно позбавила людину життя, чи порушила позитивний матеріальний обов`язок тим, що не розробила компенсаційні механізми за неправомірне втручання у право на життя, чи порушила позитивний процесуальний обов`язок тим, що не провела об`єктивне й ефективне розслідування незалежним органом факту неправомірного втручання у право на життя конкретної особи. Причому право на відшкодування за порушення державою позитивних обов`язків особа матиме впродовж усього часу їхнього невиконання чи неналежного виконання (відсутності компенсаційних механізмів, неналежного розслідування тощо).

Залежно від обставин порушення права на життя та зумовлених ним наслідків для потерпілого відповідна компенсація (відшкодування) з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися. Так, у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за неправомірне втручання у право на життя чи провести об`єктивне й ефективне розслідування незалежним органом факту такого втручання, це відшкодування буде суттєво меншим, ніж як за порушення державою негативного обов`язку не втручатися у вказане право людини, яка перебувала під державним контролем.

Присудження особі компенсації (відшкодування) за порушення державою позитивного обов`язку є стягненням відшкодування моральної шкоди, тоді як порушення державою негативного конвенційного обов`язку залежно від виду права, про яке йде мова, може передбачати відшкодування як моральної, так і матеріальної шкоди (наприклад, за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи).

Позивачі не стверджували, що загибель близької людини була наслідком порушення Державою Україною цього обов`язку, що така загибель відбулася саме внаслідок дій Держави України. Отже, ця справа не стосується права на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок загибелі чоловіка та батька позивачів відповідно - ОСОБА_3 через посягання на його життя саме з боку відповідача.

Помилковим є твердження суду першої інстанції про те, що «обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення АТО, є завдання такої шкоди на території АТО та внаслідок АТО».

Якщо ж позивачі вважають, що близька їм людина загинула внаслідок діяння РФ, то за це не може бути відповідальною Україна.

Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, суд України має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни (див. постанову від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19).

Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Позивачі стверджують, що вже з огляду на сам факт загибелі близької їм людини внаслідок терористичного акту Держава Україна зобов`язана відшкодувати моральну шкоду, яка полягає у стражданнях, спричинених цією загибеллю, незабезпеченням відповідачем права на життя.

Проте, як зазначено вище (пункт 36), згідно зі статтею 2 Конвенції держава не несе відповідальності за кожну загибель людини у межах її кордонів. Немає підстав вважати, що таку відповідальність за кожну загибель людини на державу поклали й інші акти чинного законодавства України, зокрема на тимчасово окупованих територіях, щодо яких в України відсутня юрисдикція у сенсі статті 1 Конвенції.

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини.

02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти Росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що РФ має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року).

Село Широкине Волноваського району Донецької області на час загибелі чоловіка та батька кожного з позивачів відповідно - ОСОБА_3 було включене до затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України" від 02 грудня 2015 року № 1275-р, увійшло до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція.

Встановлено, що територія, на якій загинув чоловік та батько позивачів - ОСОБА_3 , була на той час тимчасово окупованою. Відповідно Держава Україна не контролювала цю частину її території настільки, щоби попередити загибель ОСОБА_3 , навіть якщо би вона могла та мала це зробити. За дотримання і захист прав людини на цих територіях за міжнародним гуманітарним правом відповідає РФ як держава, яка фактично окупувала і контролює частину Донецької і Луганської областей. Вона ж відповідає і за відшкодування будь-якої шкоди, завданої на цих територіях громадянам України (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Позивачі у справі не довели, що Держава Україна знала про можливість обстрілу з боку незаконних збройних формувань РФ села Широкине Волноваського району Донецької області і могла вжити, але не вжила заходи з попередження такого обстрілу, тобто з усунення ризику для життя чоловік та батько позивачів - ОСОБА_3 .

Отже, позивачі не обґрунтували порушення Державою Україною її позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя близької людини позивачів.

Загибель ОСОБА_3 за достеменно невстановлених обставин та виконання Державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя ОСОБА_3 не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17 звернула увагу на те, що внаслідок збройної агресії РФ Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, які завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна підтвердила у постанові КМ України «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації» від 20 березня 2022 року № 326 (далі - постанова № 326).

Визначення шкоди та збитків здійснюється окремо, зокрема, за таким напрямом як людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати - напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії РФ, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг (підпункт 1 пункту 2 постанови № 326). Одним із основних показників, які оцінюються в межах цього напряму, є кількість цивільних осіб, загиблих внаслідок збройної агресії РФ (абзац третій підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).

Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики, за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).

Отже, Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, загибелі цивільних осіб через збройну агресію РФ. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо. Проте таке відшкодування не може бути пов`язаним і співмірним із розміром тієї шкоди, яка завдана загибеллю людини внаслідок збройної агресії РФ проти України (див. пункти 41-42 цієї постанови).

Колегія суддів дійшла висновку, що позивачі не обґрунтували вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначили факти (обставини), за яких можна би було стверджувати про порушення нею конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на життя близької людини.

Як загибелі людей у періоди проведення державою АТО, Операції об`єднаних сил, так і загальновідомих фактів про бойові дії, вибухи й обстріли (зокрема з боку незаконних збройних формувань), через які у зазначені періоди загинуло цивільне населення, недостатньо для того, аби покласти на Державу Україну відповідальність за смерть цих людей. Держава відповідає за власні дії чи бездіяльність щодо гарантування права на життя за статтею 2 Конвенції. Проте порушення відповідних гарантій позивач має обґрунтувати (про обов`язок доказування див. Mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності від 5 липня 2016 року у справі «Лісний та інші проти України і Росії» (Lisnyy And Others v. Ukraine And Russia), заява № 5355/15 та 2 інші).

Припис пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України зокрема передбачає, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав. Тобто у визначених в цій частині випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. Проте це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача). У цій справі суди не встановили всі елементи складу правопорушення, за вчинення якого вони притягнули Державу Україну до цивільної відповідальності.

Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення (невиконання чи неналежне виконання) яких конвенційних обов`язків (негативного чи певного позитивного) позивач вимагає від держави відшкодування моральної шкоди, чи мало місце таке порушення, у яких діях або бездіяльності держави воно виражене і, зрештою, який розмір відшкодування є обґрунтованим відповідно до цього порушення та з огляду на практику ЄСПЛ щодо подібних ситуацій.

Щодо посилання позивачів у позовній заяві на те, що 04 травня 2017 року уповноваженими службовими особами слідчого відділу Кальміуського відділення поліції Центрального відділу поліції відомості про вчинене кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000867 з правовою кваліфікацією за ч.3 ст. 258 КК України (терористичний акт, що призвів до загибелі людини), та станом на час звернення до суду з позовом особи, що вчинили цей терористичний акт, слідчими не встановлені, формально розслідування триває, за весь час розслідування не проводилося слідчих розшукових дій, спрямованих на встановлення обставин вчинення терористичного акту, слід зазначити, під час розгляду справи у суді першої інстанції судом не ставилося на розгляд питання про залучення до участі у справі співвідповідачів - відповідного органу, що проводить досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні. Суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного розгляду справи позбавлений можливості щодо залучення до участі у справі співвідповідачів.

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника держави України в особі Кабінету Міністрів України - Тичиніна Ярослава Дмитровича - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова