Справа № 301/1357/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 липня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., КУШТАНА Б.П.

за участю секретаря ЗУБАШКОВА М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 301/1357/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення стану земельної ділянки та заборону вчиняти дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 11 грудня 2020 року, повний текст якого складено 21 грудня 2020 року, головуюча суддя Даруда І.А., -

встановив:

ОСОБА_1 11.06.2019 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 і мотивувала його таким.

Рішенням Іршавського районного суду від 29.01.2014 було відмовлено в позові ОСОБА_1 до Іршавської міської ради та ОСОБА_2 про скасування рішення, державного акту та зобов`язання вчинити дії, однак, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 25.06.2014, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.10.2014, це рішення Іршавського районного суду було скасовано, позов було задоволено частково:

визнано незаконним та скасовано рішення 11-ї сесії 5-го скликання Іршавської міської ради від 28.11.2007 «Про затвердження технічної документації по передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку ОСОБА_3 , мешканцю АДРЕСА_1 »;

визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 541662 від 27.12.2007, кадастровий номер земельної ділянки :06:005:0063, виданий ОСОБА_3 ;

зобов`язано ОСОБА_2 відновити стан земельної ділянки ОСОБА_1 шляхом знесення самовільно збудованої огорожі на відрізку довжиною 8,01 м від АДРЕСА_2 до кута житлового будинку по АДРЕСА_2 , встановлену на належній на праві користування ОСОБА_1 земельній ділянці.

За результатом перегляду у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25.06.2014 апеляційний суд 29.05.2017 ухвалив рішення про часткове задоволення вимог позивачки та повторно зобов`язав відповідача відновити стан земельної ділянки шляхом знесення самовільно збудованої огорожі. На виконання цього рішення суду був 10.07.2017 виданий виконавчий лист № 301/1683/16-ц.

Постановою від 31.08.2017 старший держвиконавець Іршавського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Вішкі В.В. закінчив виконавче провадження № 54324463, зі змісту постанови вбачалося, що самовільно збудована огорожа на відрізку 8,01 м від АДРЕСА_2 до кута будинку АДРЕСА_3 відсутня. Проте, ця постанова скасована рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18.07.2018.

У подальшому держвиконавець виніс аналогічну постанову від 06.12.2018 про закінчення виконавчого провадження № 54324463. Позивачка оскаржила цю постанову держвиконавця, однак, постановою Закарпатського апеляційного суду від 20.05.2019 її скаргу було залишено без задоволення з тієї підстави, що наявна огорожа є іншою аніж та, що була предметом позову у 2014 році.

Позивачка має право на позов, оскільки відповідач усупереч чинному судовому рішенню встановив нову огорожу при тому, що межа між суміжними земельними ділянками не встановлена. Правових підстав для встановлення огорожі позивач не мав, а встановлена ним огорожа порушує права позивачки як землекористувача.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЗК України щодо прав і обов`язків землекористувачів, щодо судового захисту прав землекористувача, позивачка просила:

відновити стан земельної ділянки ОСОБА_1 шляхом знесення самовільно збудованої огорожі на відрізку 8,01 м від АДРЕСА_2 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 ;

заборонити ОСОБА_3 встановлення огорожі на земельній ділянці на відрізку 8,01 м від АДРЕСА_2 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 до встановлення меж земельних ділянок суміжних користувачів позивача та відповідача на цьому відрізку.

Рішенням Іршавського районного суду від 11 грудня 2020 року у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності, з того, що огорожа з металевих гофрованих листів встановлена відповідачем з відступом углиб його двору більш ніж на 20 см, тому не порушує цивільних прав позивачки, а доводи позивачки про захоплення відповідачем частини земельної ділянки, що перебуває в її користуванні, необґрунтовані, оскільки вона не надала правовстановлюючих документів щодо права користування земельною ділянкою та не врахувала, що межі між земельними ділянками сторін винесені в натурі лише частково.

Позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяв адвокат Зеленяк С.П., оскаржила рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи скарги зводяться до такого.

Відповідач ОСОБА_2 всупереч рішенням судів не відновив стан земельної ділянки, що знаходиться в користуванні позивачки, а лише змінив вигляд огорожі, змінив її матеріал з будівельних блоків на металеві гофровані листи, що і стало предметом позову.

Висновком судового експерта від 25.12.2013 № 190 у справі № 301/1836/13-ц встановлено, що збудована ОСОБА_2 огорожа на відрізку довжиною 8,01 м від АДРЕСА_2 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 встановлена на належній ОСОБА_1 на праві користування земельній ділянці. Тому посилання суду на висновок судової експертизи від 24.02.2016 № 18865/15-41, проведеної в справі № 301/730/15-ц, щодо збільшення площі земельної ділянки позивачки на 70 кв. м не заслуговує на увагу, оскільки висновком судового експерта від 25.12.2013 № 190 теж було встановлено фактичну площу земельної ділянки позивачки у 785 кв. м, а конфігурація земельної ділянки не була предметом спірних правовідносин.

Безпідставно суд послався і на те, що земельна ділянка позивачки не сформована, оскільки процедура формування земельної ділянки в натурі передбачає ряд етапів, у тому числі, й узгодження меж із суміжними землекористувачами. Однак, ОСОБА_1 не може оформити право власності на земельну ділянку, позаяк ОСОБА_2 як суміжний землекористувач відмовляється погоджувати межу між земельними ділянками.

Суд обґрунтував своє рішення посиланням на висновок судового експерта Павлича О.В. від 14.09.2020 № 0031/2020, згідно з яким межі земельних ділянок між дворогосподарствами ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) і ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) встановлені та винесені частково. Втім, суд не звернув увагу на те, що в подальшому судовий експерт виправив описку у висновку та зазначив, що «досліджувана огорожа частково перебуває в межах земельної ділянки, межа якої проходить на відстані 0,5 м». За наявними в експертному висновку кресленнями огорожа проходить на відстані 0,25 м від будинку позивачки, а повинна проходити на відстані 0,5 м від будинку.

Виходячи з наведеного, сторона просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Мухомедьянова В.А., які апеляцію підтримали, відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Дубровської О.В., які скаргу не визнали, дослідивши матеріали справи, оглянувши цивільну справу № 301/730/15, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13-16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами;

правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій;

кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення;

належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування;

за загальним правилом, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного та земельного законодавства щодо права власності на нерухоме майно в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Спір між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як суміжними землекористувачами за адресами, відповідно: Закарпатська область, Хустський (до проведення реформи адміністративно-територіального устрою Іршавський) район, АДРЕСА_5 , триває близько десяти років. У процесі вирішення цього спору були ухвалені численні судові рішення, що набрали законної сили, якими встановлені факти і обставини, що не підлягають повторному доказуванню (ст. 82 ч. 4 ЦПК України).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 25.06.2014 у справі № 301/1836/13-ц за позовом ОСОБА_1 до Іршавської міської ради, ОСОБА_2 про скасування рішення Іршавської міської ради та зобов`язання знести самовільно збудовану огорожу, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.10.2014, рішення Іршавського районного суду від 29.01.2014 про відмову в позові було скасовано, позов було задоволено частково:

визнано незаконним та скасовано рішення 11 сесії 5 скликання Іршавської міської ради від 28.11.2007 «Про затвердження технічної документації по передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку ОСОБА_3 , мешканцю АДРЕСА_1 »;

визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 541662 від 27.12.2007, кадастровий номер земельної ділянки :06:005:0063, виданий ОСОБА_3 ;

зобов`язано ОСОБА_2 відновити стан земельної ділянки ОСОБА_1 шляхом знесення самовільно збудованої огорожі на відрізку довжиною 8,01 м від АДРЕСА_2 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 , встановлену на належній на праві користування ОСОБА_1 земельній ділянці;

в решті позову відмовлено (посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 25.06.2014 у справі № 301/1836/13-ц встановлено, зокрема, що:

ОСОБА_1 успадкувала житловий будинок АДРЕСА_2 , що належав спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва, посвідченого Іршавською державною нотаріальною конторою 13.04.1978 за реєстром № 801 і зареєстрованого в Берегівському техінвентарбюро 13.03.1987 року за № 983;

рішенням Іршавської міської ради від 29.03.2013 № 854 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за рахунок земель запасу Іршавської міської ради, орієнтованою площею 0,07 га по АДРЕСА_2 ;

під час виготовлення технічної документації з`ясувалось, що частина земельної ділянки, що прилягає до її будинку, належить суміжному землекористувачу ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 541662 від 27.12.2007;

фактично частина земельної ділянки площею 18,7 кв. м, яка відведена для забудови ОСОБА_1 , на час проведення експертом обмірів зайнята ОСОБА_2 (від АДРЕСА_2 вглиб по існуючій межі між земельними ділянками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 ; збудована ОСОБА_2 огорожа, на відрізку довжиною 8,01 м від АДРЕСА_2 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 встановлена на належній позивачці на праві користування земельній ділянці.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17.08.2016 у справі № 301/730/15 (№ 301/730/15-ц) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення меж земельної ділянки, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 10.04.2019, рішення Іршавського районного суду від 07.06.2016 про задоволення позову було скасовано, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення меж земельної ділянки відмовлено (а.с. 37-41, а.с. 209-217 т. 2 справи № 301/730/15, https://reyestr.court.gov.ua/Review/59872625, ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17.08.2016 у справі № 301/730/15 (№ 301/730/15-ц) встановлено, зокрема, що:

рішенням Виконкому Іршавської селищної ради депутатів трудящих від 25.03.1976 № 30 у смт. Іршава були надані земельні ділянки для будівництва житлових будинків: площею 0,07 га по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 ; площею 0,07 га по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 ; ділянки були відведені в натурі, передані у безстрокове користування, на будівництво були одержані дозвільні документи, оформлені будівельні паспорти, обидва будинки були прийняті в експлуатацію 24.10.1986, відхилень від будівельної документації не було зафіксовано;

рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 301/1836/13-ц на підставі, зокрема, висновку № 190 судової землевпорядної експертизи від 25.12.2013 встановлено, що частина земельної ділянки площею 18,7 кв. м по межі між земельними ділянками, яка відводилася для забудови ОСОБА_1 , зайнята ОСОБА_2 , а на відрізку довжиною 8,1 м ОСОБА_2 на належній ОСОБА_1 на праві користування земельній ділянці встановив огорожу;

під час апеляційного розгляду справи обидві сторони пояснили, що рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25.06.2014 було виконане, огорожа була ОСОБА_2 демонтована, виконавче провадження було закінчене, проте, як зазначала сторона позивача, через деякий час ОСОБА_2 знову встановив огорожу;

постановою Іршавського районного суду від 04.02.2015 встановлено, що при виконанні для ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 відмовився підписати акт передачі-приймання межових знаків на зберігання при тому, що рішенням органу місцевого самоврядування та судовим порядком встановлено, що межа земельної ділянки знаходиться на відстані 0,5 м від належного позивачці будинку, а також встановлено точну межу земельної ділянки із ділянкою ОСОБА_2 як суміжного землекористувача;

факт порушення земельних прав ОСОБА_1 суміжним землекористувачем ОСОБА_2 мав місце, був установлений судовим порядком;

у висновку судової земельно-технічної експертизи від 24.02.2016 № 18865/15-41 зазначено, зокрема, що фактичні розміри обох суміжних ділянок не відповідають їх розмірам, зазначеним у планах забудови; не відповідає планам забудови і фактично встановлена на місцевості (в натурі) межа між ділянками; імовірна площа відхилень у проходженні фактичної межі між земельними ділянками від межі згідно із планами забудови становить 0,0017 га (17 кв. м) за рахунок земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1 , однак, встановити, чи причиною цього відхилення є захоплення ділянки ОСОБА_2 не уявляється можливим.

Постановою Іршавського районного суду від 04.02.2015 у справі № 301/139/15-а за позовом ОСОБА_1 до Іршавської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення ХL сесії VI скликання Іршавської міської ради від 17.12.2014 № 1566 про відмову в узгодженні меж земельної ділянки рішення Іршавської міськради від 17.12.2014 № 1566 визнано протиправним і скасовано та окрім наведеного вище встановлено, що:

сусід позивачки ОСОБА_2 отримав право власності на земельну ділянку аж до самого будинку позивачки при тому, що згідно з рішенням Іршавської селищної ради депутатів трудящих від 25.03.1976 № 30 межа земельної ділянки знаходиться на відстані 0,5 м від належного позивачці будинку;

рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 25.06.2014 вимоги ОСОБА_1 задоволено, у ході розгляду цієї справи було призначено експертизу, якою встановлено точні межі земельної ділянки із суміжним користувачем ОСОБА_2 (висновок № 190 від 25.12.2013) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/48149647).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 29.05.2017 у справі № 301/1836/13-ц, ухваленим у зв`язку з розглядом заяви відповідача ОСОБА_2 про перегляд рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25.06.2014 за нововиявленими обставинами:

визнано незаконним та скасовано рішення 11 сесії 5 скликання Іршавської міської ради від 28.11.2007 «Про затвердження технічної документації по передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку ОСОБА_3 , мешканцю АДРЕСА_1 »;

визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 541662 від 27.12.2007, кадастровий номер земельної ділянки :06:005:0063, виданий ОСОБА_3 ;

зобов`язано ОСОБА_2 відновити стан земельної ділянки ОСОБА_1 шляхом знесення самовільно збудованої огорожі на відрізку довжиною 8,01 м від АДРЕСА_2 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 , встановлену на належній на праві користування ОСОБА_1 земельній ділянці;

в решті позову відмовлено (а.с. 27-31 т. 1, https://reyestr.court.gov.ua/Review/66989430).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 29.05.2017 у справі № 301/1836/13-ц підтверджено по суті рішення апеляційного суду від 25.06.2014 і встановлено, зокрема, що:

після закінчення будівництва житловий будинок по АДРЕСА_2 прийнято в експлуатацію, що підтверджується актом приймання індивідуального домоволодіння ОСОБА_4 , який затверджений рішенням Виконавчого комітету Іршавської міської ради Закарпатської області № 265 від 24.10.1986; указаним актом засвідчено також, що відступлень від затвердженої технічної документації не виявлено, будинок розміщений на відстані до межі земельної ділянки з правої сторони 0,5 м;

право користування земельною ділянкою площею 700 кв. м, відведеною для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 , точні межі якої наведені у будівельному паспорті земельної ділянки, виданому ОСОБА_4 у 1978 році, після його смерті перейшло до спадкоємиці ОСОБА_1 разом із житловим будинком із належними до нього надвірними будівлями та спорудами;

згідно з висновком судової землевпорядної експертизи від 25.12.2013 № 190 встановлено, що фактично частина земельної ділянки площею 187 кв. м, що відведена для забудови ОСОБА_1 , на час проведення обмірів зайнята ОСОБА_2 (від АДРЕСА_2 вглиб по існуючій межі між земельними ділянками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 ); збудована ОСОБА_2 огорожа на відрізку довжиною 8,01 м від АДРЕСА_2 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 встановлена на належній позивачці на праві користування земельній ділянці, цей висновок відповідачем не спростовано;

посилання ОСОБА_2 на висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 18865/15-41 від 24.02.2016 у цивільній справі № 301/730/15-ц, згідно з яким земельна ділянка, котрою користується ОСОБА_1 , має площу 0,0770 га, що на 70 кв. м більше, ніж виділено для забудови, а конфігурація земельної ділянки ОСОБА_1 не відповідає конфігурації опорного плану м. Іршава, що загалом свідчить про відсутність порушеного права позивачки, не заслуговує на увагу як підстава для відмови в позові, оскільки проведеною у цій справі експертизою № 190 від 25.12.3013 також було встановлено фактичну площу земельної ділянки ОСОБА_1 у розмірі 785 кв. м, а конфігурація ділянки не була предметом спірних правовідносин.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 18.07.2018 у справі № 301/1932/17 за скаргою ОСОБА_1 до Іршавської міської ради, ОСОБА_2 , старшого державного виконавця Іршавського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Вішкі В.В. на постанову про закінчення виконавчого провадження скасовано ухвалу Іршавського районного суду від 14.03.2018, скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову ст. держвиконавця Іршавського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Вішкі В.В. від 31.08.2017 ВП № 54324463 про закінчення виконавчого провадження (а.с. 32-35 т. 1, https://reyestr.court.gov.ua/Review/75457350).

Ухвалою Верховного Суду від 13.05.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Іршавського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 18.07.2018 у справі № 301/1932/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/81753041).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 18.07.2018 у справі № 301/1932/17 встановлено, зокрема, що:

постановою ст. держвиконавця Іршавського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Вішкі В.В. від 31.08.2017 закінчено виконавче провадження № 54324463, що було 24.07.2017 відкрите на виконання виконавчого листа № 301/1683/16-ц, виданого Іршавським районним судом 10.07.2017 про зобов`язання ОСОБА_2 відновити стан земельної ділянки ОСОБА_1 шляхом знесення самочинно збудованої огорожі на відрізку довжиною 8,01 метра від АДРЕСА_2 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 , яка встановлена на належній ОСОБА_1 на праві користування земельній ділянці;

підставою для винесення даної постанови слугував акт державного виконавця від 07.08.2017, в якому є посилання на те, що рішення за виконавчим документом боржником ОСОБА_2 виконано шляхом знесення самовільно збудованої огорожі, стан земельної ділянки відновлено;

зі змісту даного акту вбачається, що факт виконання рішення суду зафіксовано в межах виконавчого провадження № 43981575 від 24.11.2014, про що державним виконавцем 20.11.2014 року складено акт та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 24.11.2014;

у даному акті державний виконавець встановив, що боржником рішення суду від 29.05.2017 виконано 20.11.2014, задовго до відкриття виконавчого провадження з виконання рішення суду від 29.05.2017;

у судовому засіданні боржник ОСОБА_2 суду пояснив, що самовільно збудовану огорожу він зніс у 2014 році і встановив нову огорожу;

натомість, стягувач ОСОБА_1 посилається на те, що огорожа, як зазначено в рішенні суду від 29.05.2017, боржником не знесена, вона і надалі існує і знаходиться на належній їй на праві користування земельній ділянці, рішення суду боржником не виконано;

аналіз встановлених обставин справи, дає підстави суду для висновку, що державний виконавець при виконанні рішення суду від 29.05.2017 не вжив всіх передбачених законом заходів щодо примусового виконання даного рішення, і в повному обсязі не вчинив виконавчих дій для виконання даного рішення суду, а саме: не з`ясував і не перевірив чи дійсно була знесена боржником огорожа і коли саме, чи побудована нова огорожа і коли саме, з використанням конструктивних елементів старої огорожі чи без їх використання, а також чи відповідає побудована боржником огорожа з дотриманням вимог, які вказані в рішенні суду від 29.05.2017, і чи не порушує вона прав стягувача.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 20.05.2019 у справі № 301/2735/18 за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Іршавського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Вішкі В.В. про закінчення виконавчого провадження № 54324463 від 06.12.2018 скасовано ухвалу Іршавського районного суду від 23.01.2019, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 42-48 т. 1, https://reyestr.court.gov.ua/Review/82148491).

Ухвалою Верховного Суду від 20.08.2020 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 20.05.2019 у справі № 301/2735/18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/84031581).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 20.05.2019 у справі № 301/2735/18 встановлено, зокрема, що:

підставою закінчення виконавчого провадження у постанові зазначено акт державного виконавця від 06.12.2018, згідно якого рішення за виконавчим документом боржником ОСОБА_2 виконано у повному обсязі; також зазначено, що державним виконавцем із виїздом за адресами проживання боржника та стягувача АДРЕСА_5 встановлено, що огорожа на відрізку довжиною 8,01 м від АДРЕСА_2 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 , що була встановлена на належній на праві користування ОСОБА_1 земельній ділянці, знесена та відсутня; вказана огорожа була знесена боржником 20.11.2014; на даний момент побудована нова огорожа, яка знаходиться за межами кута житлового будинку АДРЕСА_2 ; зі слів ОСОБА_2 огорожу він побудував у червні 2017 року; вказана нова огорожа побудована без використання конструктивних елементів старої огорожі;

однак скаржниця ОСОБА_1 вважає, що огорожа, як це зазначено у рішенні апеляційного суду Закарпатської області від 29.05.2017, боржником не знесена, вона й надалі існує і знаходиться на належній їй на праві користування земельній ділянці, а тому рішення суду боржником не виконано;

рішенням від 29.05.2017 у справі № 301/1836/13-ц Апеляційний суд Закарпатської області не зобов`язував відповідача ОСОБА_2 повторно відновлювати стан земельної ділянки шляхом знесення самовільно збудованої огорожі, як помилково вважає скаржниця ОСОБА_1 , оскільки під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції від 29.05.2017 цим судом не розглядались ніякі інші позовні вимоги, аніж ті, які були предметом розгляду в суді першої інстанції, за результатом розгляду яких Іршавським районним судом було ухвалено судове рішення від 29.01.2014, яке рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 29.05.2017 скасовано, а позов ОСОБА_1 задоволено частково;

фактично рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 29.05.2017 аналогічно рішенню Апеляційного суду Закарпатської області від 25.06.2014, яке відповідачем ОСОБА_2 виконано ще у 2014 року, що встановлено матеріалами цивільної справи та виконавчого провадження;

у суді апеляційної інстанції боржник ОСОБА_2 ствердив, що він у 2014 році добровільно виконав рішення суду, а саме вчинив дії по знесенню самочинно збудованої огорожі, яка примикала від АДРЕСА_2 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 ; ці обставини також стверджуються наявними у матеріалах справи фотознімками, з яких убачається, що конструкція первинної огорожі була улаштована із шлакоблоків та знаходилася на бетонному фундаменті, в той час як конструкція вже нової огорожі установлена із металічних гофрованих листів, та яка не примикає від АДРЕСА_2 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 , а розташована за межами кута будинку на земельній ділянці, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 , з відступленням вглиб його двору на ширину більш ніж 20 см, внаслідок чого цією огорожею не порушуються права ОСОБА_1 ;

з наведеного слідує, що скаржниця ОСОБА_1 хоче знести нову огорожу, встановлену відповідачем ОСОБА_2 , без відповідного на це судового рішення, трактуючи це тим, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 29.05.2017 відповідача ОСОБА_2 зобов`язано повторно відновити стан земельної ділянки шляхом знесення самовільно збудованої огорожі, що не відповідає дійсності.

У контексті спору, що розглядається, з огляду на його підстави та предмет (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України) значення мають лише фактичні обставини щодо суміжного землекористування будинковолодінь (садиб), розташованих за адресами: АДРЕСА_3 (садиба ОСОБА_1 ) і будинок АДРЕСА_4 (садиба ОСОБА_2 ): проходження межі між садибами, відповідність її встановленим умовам землекористування тощо, та розміщення огорожі між садибами: фактичне розташування, відповідність його встановленим умовам землекористування. Інші параметри землекористування (площі земельних ділянок, їх конфігурація поза межею між садибами і т.ін.) не мають правового значення в справі та не є предметом доказування, дослідження і судового розгляду.

Вищевказаними судовими рішеннями, які ґрунтуються, серед іншого, на висновках судових експертиз, установлено, що межа між земельними ділянками садиб АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 повинна проходити на відстані 0,5 м від стіни будинку АДРЕСА_5 (справа від фасаду будинку АДРЕСА_3 ).

Під час розгляду справи судом першої інстанції була призначена судова земельно-технічна експертиза, виконання якої було доручено судовому експерту Павличу О.В. 08.10.2020 до суду першої інстанції надійшов Висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи по цивільній справі № 301/1357/19 від 14.09.20202 № 0031/2020 (а.с. 158-170 т. 1), а 20.10.2020 надійшов цей же висновок із виправленою в ньому опискою щодо розташування огорожі між садибами (а.с. 178-190 т. 1). Дослідженням судового експерта встановлено та відповідним чином у висновку відображено, зокрема, таке:

огорожа від кута будинку по АДРЕСА_2 в бік ділянки за адресою: АДРЕСА_2 0,25 м;

відстань від кута будинку по АДРЕСА_2 до АДРЕСА_2 7,85 м;

межі в натурі встановлені та винесені частково, а саме:

від кута ділянки АДРЕСА_4 до будинку по АДРЕСА_2 7,85 м;

вздовж будинку огорожа відсутня, її замінює стіна будинку АДРЕСА_3 , довжина цієї ділянки 27,50 м;

після цього знову починається огорожа, яка йде до кінця ділянки 10,95 м;

досліджувана огорожа частково перебуває в межах земельної ділянки, межа якої проходить на відстані 0,5 м з правої сторони від будинку АДРЕСА_3 , оскільки з фасадної сторони вона проходить на відстані 0,25 м від будинку АДРЕСА_3 , а з дворового фасаду на відстані 0,79 м. від будинку АДРЕСА_3 ;

відповідно до схем, зображених на рис. 1 і на схемі проходження огорожі (а.с. 185, 189 т. 1), відповідно до фототаблиці № 1 (фото № 2 і № 3) (а.с. 187 т. 1), а також з урахуванням ілюстративних фотоматеріалів (а.с. 207, 208 т. 1):

межа між садибами АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 є прямою лінією, її проходження відображене лінією зеленого кольору, межа між садибами повинна проходити на відстані 0,5 м від стіни будинку АДРЕСА_5 (справа від фасаду будинку АДРЕСА_3 );

реальна межа між садибами АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 відповідно до фактичного землекористування є ламаною лінією, позначеною на ділянках 7,85 м, 0,25 м, 0,79 м і 10,95 м червоним кольором і на ділянці 27,50 м (стіна будівель по АДРЕСА_3 ) чорним кольором, при цьому:

ділянка довжиною 7,85 м від АДРЕСА_4 є прямою лінією, яка доходить до умовної лінії фасаду будинку АДРЕСА_3 на відстані 0,25 м з правого боку будинку, де лінії довжинами 7,85 м і 0,25 м утворюють прямий кут;

ділянка довжиною 10,95 м від кінця стіни будівель по АДРЕСА_3 до кінця земельних ділянок є прямою лінією, яка проходить на відстані 0,79 м з правого боку від лінії стіни будівель по АДРЕСА_3 , лінії довжинами 0,79 м і 10,95 м в місці закінчення стіни будівель по АДРЕСА_3 утворюють прямий кут;

по лініях реального проходження межі між садибами розташовані огорожі: по лінії 7,85 м огорожа з металевих листів на металевих стовпах і каркасі, по лінії 10,95 м мурована огорожа.

Під час апеляційного розгляду справи судовий експерт Павлич О.В. підтримав свій висновок та дав пояснення, за змістом якого:

межа між садибами АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 повинна проходити на відстані 0,5 м з правого боку від будинку АДРЕСА_3 (зелена лінія);

огорожа з металевих листів на металевих стовпах і каркасі по лінії 7,85 м від АДРЕСА_4 до умовної лінії фасаду будинку АДРЕСА_3 розташована на відстані 0,25 м від правої стіни цього будинку (по червоній лінії), тому фактично знаходиться в межах належної до будинку позивачки земельної ділянки, перенесення огорожі на лінію межі між садибами (0,5 м від правої стіни будинку АДРЕСА_3 ) можливе;

мурована огорожа по лінії 10,95 м до кінця суміжних земельних ділянок розташована на відстані 0,79 м від лінії правої стіни будинку АДРЕСА_3 , тому фактично знаходиться в межах належної до будинку відповідача земельної ділянки.

Отже, висновком судової експертизи та поясненням судового експерта в суді додатково підтверджені обставини, зокрема, щодо проходження межі між садибами сторін на відстані 0,5 м від правої з боку фасаду стіни будинку АДРЕСА_3 .

Таким чином, зведена ОСОБА_2 після демонтажу першої огорожі на виконання рішення суду металева огорожа на прямому відтинку довжиною 7,85 м починаючи від АДРЕСА_4 і закінчуючи умовною точкою на лінії фасаду від кута будинку АДРЕСА_3 розташована ближче, ніж за 50 см від цього будинку до межі між садибами АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4 , тобто, знаходиться в межах земельної ділянки, належної до будинку позивачки ОСОБА_1 , відстань від огорожі до лінії межі між земельними ділянками становить 25 см. Тож попереднє рішення суду в частині звільнення належної до будинку ОСОБА_1 земельної ділянки від огорожі, побудованої ОСОБА_2 , було виконане лише частково.

Питання розташування огорожі в інших частинах не є предметом спору в цій справі та разом із проходженням межі між земельними ділянками в інших частинах розглядається в контексті з`ясування в цілому обставин щодо суміжного землекористування.

Апеляційний суд виконуючи свій обов`язок сприяти сторонам у реалізації їхніх процесуальних прав і виконанні процесуальних обов`язків, у тому числі, сприяти врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, їх примиренню (ст. 12 ч. 5, ст. 214 ч. 2, інші норми ЦПК України) багаторазово з огляду на фактичні обставини справи роз`яснював можливість врегулювати спір за взаємною згодою, шляхом взаємних поступок і т.ін., що, втім, результату не дало. ОСОБА_1 наполягала на повному задоволенні її позову.

За приписами положень ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, 182, 316, 317, 319, 325, 373 ЦК України, ст.ст. 78, 79, 79-1, 81, 90, 95, 116, 118, 123, 125, 126 ЗК України, інших пов`язаних норм законодавства право власності на землю та право землекористування набуваються громадянами та реалізуються державою, органами місцевого самоврядування відповідно до закону; право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою із земель державної чи комунальної власності виникає внаслідок прийняття уповноваженим органом відповідного рішення, в порядку її відведення та документального оформлення права на земельну ділянку.

Аналогічно в розумінні надання ділянки у користування, а в подальшому у користування або у власність у порядку відведення, набуття відповідного права громадянином, документального оформлення відповідного права ці питання регулювалися й законодавством, що на відповідний час (зокрема, час отримання земельної ділянки для забудови ОСОБА_4 ) діяло раніше (ст.ст. 4, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 13, 16, 19-22 ЗК Української РСР (1970 р.), ст.ст. 2, 4, 8, 12-14 Закону України «Про власність», ст.ст. 3, 6, 7, 17, 19, 22-24 ЗК України (1990 р.), інше законодавство).

Кожен житловий будинок вимагає необхідної для його обслуговування окремої земельної ділянки; земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями є садибою; у разі набуття особою права власності на житловий будинок до неї переходить і право власності чи право землекористування щодо земельної ділянки, на якій розташований будинок, без зміни її цільового призначення (ст.ст. 375, 377, 382 ЦК України, ст.ст. 38, 40, 120 ЗК України, інші норми законодавства).

Згідно п. 7 Перехідних положень ЗК України (2001 р.) громадяни, що одержали у власність земельні ділянки відповідно до законодавства, що діяло раніше, зберігають права на ці ділянки.

Земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера; у разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) (п. 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Правомірність набуття права приватної власності на землю та права користування землею презюмуються, набуте у законний спосіб на земельну ділянку право власності або право користування підлягає захисту:

власники земельних ділянок і землекористувачі повинні обирати такі способи використання ділянок, які завдають щонайменше незручностей суміжним землекористувачам, суміжні землевласники та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав один одного;

ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності на землю (права землекористування) чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності, іншого речового права на майно або обмежена у їх здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом;

власник земельної ділянки, землекористувач управі вимагати захисту свого права від порушень включно з тими, що не тягнуть позбавлення права володіння майном, тож може судовим порядком вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення права (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11-16, 321, 386, 391, 395, 396 ЦК України, ст.ст. 103, 152, 153 ЗК України).

Суд першої інстанції залишив поза увагою як установлені чинними судовими рішеннями факти, що не підлягають повторному доказуванню, стосовно наявності правових підстав у ОСОБА_1 для землекористування для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд як у спадкоємця будинку та відповідних майнових, у тому числі, земельних прав, так і вищенаведені норми закону, які вказують, серед іншого, на те, що право землекористування, що було у спадкодавця ОСОБА_4 , не припинилося для спадкоємця ОСОБА_1 . Та обставина, що право власності на земельну ділянку з присвоєнням кадастрового номера та державною реєстрацією земельної ділянки та права власності на неї наразі ОСОБА_1 не оформлене, наведеного не спростовує та не усуває наявності у неї права землекористування. ОСОБА_1 у 2014 році виготовила проект землеустрою щодо відведення належної до її житлового будинку земельної ділянки, оригінал якого оглядався, проте, не завершила процедуру оформлення права власності на землю саме через довготривалі судові спори зі ОСОБА_2 .

Відтак як належний землекористувач ОСОБА_1 управі вимагати усунення порушення її права землекористування. У частині усунення їй перешкод у користуванні земельною ділянкою вимога позову правильна як така та є обґрунтованою щодо необхідності звільнення її ділянки від розміщеної на ній відповідачем ОСОБА_2 огорожі від АДРЕСА_4 до будинку позивачки, що власне і становить предмет позову та мету, якої прагне досягти позивачка. Відповідачем не спростовані ці доводи позивачки та істотні обставини, що мають значення в справі (проходження межі між садибами, фактичне землекористування, розташування огорожі). Поряд із цим, слід враховувати інтереси обох сторін спірних правовідносин, у яких шкода чи збитки, які завдаються певній стороні, повинні бути якомога меншими, а також те, що знесення огорожі є крайнім заходом, тоді як можливість перебудови огорожі існує, що ніким не заперечувалося.

За таких обставин, вимога позову про відновлення стану земельної ділянки, яка перебуває в користуванні позивачки, шляхом знесення самовільно збудованої огорожі на відрізку 8,01 м від АДРЕСА_4 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 підлягає задоволенню частково, а саме: шляхом зобов`язання відповідача перенести огорожу між земельними ділянками домоволодінь на всьому прямому відтинку (без вказівки на конкретну відстань, яка визначається з неістотними розбіжностями) починаючи від вулиці і закінчуючи умовною точкою на лінії фасаду від кута будинку АДРЕСА_3 на відстань не менше 50 сантиметрів від лінії стіни будинку АДРЕСА_3 , зверненої до будинку АДРЕСА_4 , углиб території домоволодіння АДРЕСА_4 , тобто, перенести відповідну огорожу на лінію межі між садибами.

У частині вирішення вимоги позову про заборону відповідачу встановлення огорожі на земельній ділянці від АДРЕСА_4 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 до встановлення меж земельних ділянок суміжних користувачів на цьому відрізку апеляційний суд виходить із такого.

ОСОБА_2 як власник житлового будинку та правомірний користувач належної до нього земельної ділянки вправі вчиняти щодо ділянки будь-які дії, які не суперечать закону, використовувати її у власних інтересах відповідно до цільового призначення тощо, водночас власність, право землекористування зобов`язують, власник, землекористувач не може використовувати своє право на шкоду правам і свободам інших громадян, діяльність власника, землекористувача може бути обмежена або його може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб у випадках і в порядку, встановлених законом, право землекористування підлягає захисту за тими ж правилами, що і право власності (ст.ст. 316, 317, ст. 319 ч.ч. 1, 2, 4, 5, 7, ст. 373 ч.ч. 2, 4, ст. 375 ч.ч. 1, 3, ст. 396 ч. 1, ст. 397 ч. 3 ЦК України, ст.ст. 78, 90, 92, 95 ЗК України, інші норми законодавства).

Реалізуючи свої права користувача земельної ділянки з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, багаторічними насадженнями (садиби) ОСОБА_2 поза сумнівом управі й обгородити земельну ділянку по її межах з метою захисту садиби від несанкціонованого проникнення сторонніх, від проникнення тварин, чужої худоби, рослин тощо, а також використовуючи огорожу як тверді межові знаки. Зазначене відповідає змісту права власності на житловий будинок і на земельну ділянку, змісту права землекористування, вищевказаним нормам закону, положенням ст. 95 ч. 1 п. «ґ», ст. 103 ч. 3, ст. 106 ч.ч. 2, 4 ЗК України, п. 6.7. ДБН Б.2.2-5:2011 «Планування та забудова міст, селищ і функціональних територій. Благоустрій територій», іншим нормам законодавства.

Тож встановлення ОСОБА_2 огорожі по межах своєї земельної ділянки не може розглядатися як таке, що суперечить вимогам закону і само по собі не може розглядатися як порушення прав суміжного землекористувача. Поряд із цим, встановлюючи огорожу ОСОБА_2 зобов`язаний враховувати дійсні обставини суміжного з ОСОБА_1 землекористування, наявність відповідних судових рішень та з огляду на принципи добросовісності в цивільних відносинах, добросусідства суміжних землевласників (землекористувачів) (ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 6, ст. 13 ч.ч. 1-4 ЦК України, ст. 103 ЗК України) повинен був діяти в спосіб, який би не завдавав шкоди суміжному землекористувачу, не порушував його цивільні (земельні) права.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 виходила з необхідності захисту свого права землекористування, усунення перешкод у його здійсненні, позаяк встановленням ОСОБА_2 огорожі у межах правомірно використовуваної нею земельної ділянки відповідач протиправно обмежив її право і наявність такого порушення права доведена по суті.

Водночас доводи та вимога позивачки про заборону відповідачу після демонтажу огорожі в оспореній частині взагалі встановлювати огорожу не ґрунтуються на законі та помилкові. Така заборона уможливить неконтрольований доступ до садиби відповідача, що поза сумнівом порушуватиме його право власності на нерухоме майно. Це, власне, порушуватиме і права позивачки, позаяк так само уможливить неконтрольований доступ до її садиби.

Натомість перенесення відповідачем огорожі на лінію межі між земельними ділянками садиб сторін відповідно до встановленого під час апеляційного розгляду справи відповідатиме принципу правової визначеності, врегулює спірні відносини, запобігатиме виникненню конфліктів із цього приводу між сторонами в майбутньому, а відтак відповідатиме законним правам та інтересам обох сторін.

Обставини, встановлені в порядку судового контрою за виконанням рішення суду та висновки, викладені у постанові Закарпатського апеляційного суду від 20.05.2019 у справі № 301/2735/18, не можуть розглядатися як такі, що суперечать установленому під час апеляційного розгляду справи, оскільки йдеться про різні предмети і фактичні обставини, встановлені на підставі різних доказів, отриманих, зокрема, в порядку позовного провадження у справі № 301/1357/19.

Виходячи з викладеного, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляція позивачки підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні вимоги позову про відновлення стану земельної ділянки, яка перебуває в користуванні позивачки, шляхом знесення самовільно збудованої огорожі на відрізку 8,01 м від АДРЕСА_4 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 , ця вимога підлягає частковому задоволенню відповідно до встановленого під час апеляційного розгляду справи. В іншій частині апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду про відмову у вимогах про відновлення стану земельної ділянки та заборону вчиняти дії, оскільки власне відмова в позові у відповідній частині правильна як така, слід залишити без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково,

рішення Іршавського районного суду від 11 грудня 2020 року в частині відмови в задоволенні вимоги позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення стану земельної ділянки, яка перебуває в користуванні ОСОБА_1 , шляхом знесення самовільно збудованої огорожі на відрізку 8,01 м від АДРЕСА_4 до кута житлового будинку АДРЕСА_3 скасувати,

цю вимогу позову задовольнити частково,

зобов`язати ОСОБА_2 перенести огорожу між земельними ділянками домоволодінь АДРЕСА_5 на прямому відтинку починаючи від АДРЕСА_4 і закінчуючи точкою на лінії фасаду від кута будинку АДРЕСА_3 на відстань не менше 50 сантиметрів від лінії стіни будинку АДРЕСА_3 , зверненої до будинку АДРЕСА_4 , углиб території домоволодіння АДРЕСА_4 .

В іншій частині апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Іршавського районного суду від 11 грудня 2020 року про відмову у вимогах позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення стану земельної ділянки та заборону вчиняти дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 23 серпня 2023 року.

Судді