ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» вересня 2023 року

м. Харків

справа № 639/3441/23

провадження № 22ц/818/1588/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю. М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 ,

відповідачі Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, представниця відповідача Жук А. Р., Харківська регіональна державна лабораторія Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, представниця відповідача Смородська М. С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Харкова Баркової Н.В. від 04 липня 2023 року

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення сум, у якому просила: визнати незаконним та скасувати наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів «Про звільнення ОСОБА_1 » від 26 квітня 2023 року № 277-к; поновити її на посаді виконуючої обов`язки директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів з 27 квітня 2023 року; стягнути з Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня звільнення з посади (26 квітня 2023 року) по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі та судові витрати.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 липня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі та роз`яснено позивачці, що розгляд даної позовної заяви віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Не погоджуючись з ухвалою судді Бачек І.А. через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувану ухвалу постановлено з порушенням норм процесуального права. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір у справі виник з правовідносин щодо звільнення з публічної служби, не врахував, що Харківська регіональна державна лабораторія Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів є державною установою ветеринарної медицини, а не державним органом. При призначенні ОСОБА_1 на посаду виконуючої обов`язки директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів їй ані збережено ранг державного службовця, ані присвоєно нового. З біографічної довідки ОСОБА_1 вбачається, що їй востаннє було присвоєно черговий ранг державного службовця 24 вересня 2021 року, а графа «категорія посади державної служби» містить позначку «-». Судом не враховано судову практику щодо розгляду аналогічних справ в порядку цивільного судочинства.

14 серпня 2023 року до суду апеляційної інстанції від Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів надійшов відзив на апеляційну скаргу,в якому зазначила, що ОСОБА_1 не є державним службовцем у розумінні Закону України «Про державну службу». Однак, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» вона є особою, яка для цілей цього Закону прирівнюється до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представниці Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів та Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів просили переглянути судове рішення та ухвалити постанову з додержанням вимог норм процесуального та матеріального права.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді скасувати.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник публічно-правовий спір щодо звільнення з державної служби, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, зміст поняття «публічна служба» охоплює також поняття державної служби.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» визначено, що посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір, та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Складовим елементом правового статусу осіб, які перебувають на публічній службі, є вступ на публічну службу, умови та порядок її проходження, звільнення з публічної служби, соціальний статус осіб публічної служби.

Якщо позивач на момент звільнення обіймав посаду яка відносилася до публічної служби, цей спір пов`язаний з проходженням та звільненням з публічної служби, і на нього поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 822/190/18 (провадження № 11-1396апп18), від 07 листопада 2018 року у справі № 428/12596/16-ц (провадження № 14-344цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 766/6027/18 (провадження № 14-8цс19), 20 березня 2019 року у справа № 826/11367/16 (провадження № 11-1324апп18), 13 березня 2019 року у справі № 761/27364/17 (провадження № 14-21цс19).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення сум.

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 28 жовтня 2022 року № 553-к ОСОБА_1 призначена виконуючим обов`язки директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів з 01 листопада 2022 року до призначення в установленому законодавством порядку керівника цієї лабораторії (а. с. 53).

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 26 квітня 2023 року № 277-к звільнено 27 квітня 2023 року ОСОБА_1 з посади виконуючої обов`язки директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів відповідно до пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України (а. с. 59).

Вважаючи своє звільнення незаконним ОСОБА_1 звернулась до суду з цивільним позовом.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі у порядку цивільного судочинства суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є державним службовцем, та спір між сторонами виник з приводу її звільнення з публічної служби.

Проте, відомостей щодо того, що посада, яку обіймала на час звільнення ОСОБА_1 , належить до державної служби, матеріали справи не містять.

Згідно з пунктом 15 частини третьої статті 3 Закону України «Про державну службу» дія цього Закону не поширюється на працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами.

Пунктом 1 Положення «Про Харківську регіональну державну лабораторію Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів», що затверджено наказом Держпродспоживслужби від 24 квітня 2023 року № 286 передбачено, що лабораторія є державною установою ветеринарної медицини.

Пунктом 11 Положення передбачено, що директор лабораторії призначається на посаду на умовах контракту Головою Держпродспоживслужби за поданням начальника Головного управління на строк не більше ніж три роки. Директор лабораторії може бути звільнений з посади Головою Держпродспоживслужби з підстав, визначених законодавством про працю, а також за порушення умов контракту.

З наказу від 28 жовтня 2022 року № 553-к про призначення ОСОБА_1 на посаду виконуючої обов`язки директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів вбачається, що він не містить будь-яких даних щодо збереження за нею присвоєного рангу державного службовця або про присвоєння нового.

З біографічної довідки ОСОБА_1 від 29 грудня 2022 року вбачається, що їй востаннє було присвоєно черговий ранг державного службовця 24 вересня 2021 року, а графа «категорія посади державної служби» містить позначку «-» (а. с. 55-57).

Перебуваючи в трудових відносинах з державною установою Харківською регіональною державною лабораторією Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів ОСОБА_1 не була державним службовцем, не здійснювала службову діяльність у розумінні статті 19 КАС України, а тому її посада не відноситься до посад публічної служби.

Зважаючи на відсутність даних про те, що посада ОСОБА_1 належала до державної служби, колегія суддів дійшла висновку, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про державну службу», у той же час поширюється дія гарантій, передбачених КЗпП України.

Отже, даний спір не пов`язаний з питанням прийняття на публічну службу, її проходженням та звільненням з неї, а тому не відноситься до категорії спорів, які підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи те, що спірні правовідносини пов`язані з захистом трудових прав позивачки, колегія суддів вважає, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Правомірність розгляду такого трудового спору саме в порядку цивільного судочинства підтверджується постановою Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 295/15565/18 за позовом директора Житомирської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, Головного управління Держпродспоживслужби в Житомирській області, Житомирської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів про визнання незаконними наказів про дострокове розірвання контракту та звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.

Суд першої інстанції, не встановивши, чи відноситься посада, яку обіймала позивачка на час звільнення, до державної служби, та не надавши оцінки наявним у матеріалах справи доказам зворотного, дійшов передчасного висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, викладені у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що ОСОБА_1 є особою, яка для цілей Закону «Про запобігання корупції» прирівнюється до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування є безпідставними, виходячи з положень самого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Враховуючи викладене, оскільки оскаржувану ухвалу судді постановлено з порушенням норм процесуального права, зазначене судове рішення слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, що може бути оскаржена окремо від рішення суду, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Отже, оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судових витрат за подання апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 липня 2023 року - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 12 вересня 2023 року.