РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2023 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі Мордухович К.Г.,
29.10.2019 ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовом, який в процесі розгляду справи неодноразово уточнювала та просить суд: визнати звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючої та лікаря відділення променевої терапії №2 незаконним; стягнути з КНП «Обласний Центр Онкології» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.09.2019 по 23.09.2020; стягнути з відповідача КНП «Обласний Центр Онкології» та третьої особи ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди 300 000 грн.
В обґрунтування уточнених вимог позивач посилалась на те, що 13 березня 2017 року вона була прийнята на посаду завідуючої відділення променевої терапії №2, лікаря з променевої терапії в порядку переведення з КЗОЗ Харківський Центр. 30 вересня 2019 року наказами Генерального директора КНП Підприємства Обласний Центр Онкології Скорого Д.І. № 989 від 30.09.2019 року та № 990 від 30.09.2019 року вона була звільнена з посади завідуючої та лікаря по п.6 ст.36, 40 КЗпП України. Про звільнення її в телефонному режимі повідомила завідуюча відділенням кадрів, а також повідомила, що на її банківську картку з приводу звільнення вже перераховані гроші у розмірі 3-х мінімальних окладів та зроблено запис у її трудовій книзі. Також її було повідомлено, що 23 вересня 2019 року відділення променевої терапії №2 в результаті реорганізації перестало існувати і її посада скорочена та вона вже звільнена, оскільки вона не підписала персональне попередження про скорочення посади і їй заборонено виходити на роботу. Завідуюча відділенням кадрів повідомила, що накази про звільнення надіслані їй поштою. Безпосередньо з текстами наказів 30 вересня 2019 року вона ознайомлена не була і не ознайомлена з ними до цього часу. З самим наказом № 192 від 22.07.2019 року її також ніхто не ознайомив. З персональним попередженням щодо реорганізації відділення променевої терапії № 2 вона була ознайомлена 23 липня 2019 року. Попередження вважає незаконним, оскільки в ньому зазначено про реорганізацію відділення променевої терапії та скорочення, проте у наказі №192 мова йде тільки про переведення працівників відділення променевої терапії №2 на інші вакантні посади, а також в порушення ч.1 ст. 49-2 КЗпП попередження про майбутнє звільнення з займаної посади вручено їй не було. Відповідно до пояснень відповідача, саме на підставі того, що на день звільнення вона не з`явилась на роботі, наказ про її звільнення був скасований. Крім того, ОСОБА_3 стверджує, що її посада збережена та відділення променевої терапії №2 на даний момент не реорганізовано, а вона продовжує займати посаду завідуючої, однак це не відповідає дійсності. Відділення променевої терапії №2 якщо і існує, то тільки на папері, всі лікарі, персонал були переведені до відділення променевої терапії №1. Зазначає, що незаконним звільненням її з роботи, порушенням її законних прав на працю Генеральним директором Д.Скорим їй завдано моральних страждань, у зв`язку з чим просить стягнути моральну шкоду у розмірі 300 000 грн.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Сенаторова В.М. від 09.12.2019 року відкрито спрощене позовне провадження.
28.01.2020 до суду надійшов відзив представника відповідача, в якому представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилався на те, що ОСОБА_1 прийнято на роботу в Комунальне некомерційне підприємство «Обласний центр онкології» на посаду завідувача відділення променевої терапії №2, лікаря з променевої терапії в порядку переведення з КЗОЗ «Харківській центр» на підставі наказу №399-ОС від 29.12.2016 року з 03.01.2017 на основне місце роботи. Відповідно до наказу №617-ОС від 29.12.2016 ОСОБА_1 прийнято на роботу в КНП «ОЦО» до відділення променевої терапії №2 на посаду лікаря з променевої терапії за внутрішнім сумісництвом на 0,5 ставки. Згідно наказу генерального директора КНП «Обласний центр онкології» №192 від 22.07.2019, відділення променевої терапії №2 КНП «ОЦО» реорганізовано шляхом приєднання відділення променевої терапії №2 до відділення променевої терапії №1 КНП «ОЦО». Відповідно до Переліку ознайомлених з наказом від 22.07.2019 №192, завідувач відділення променевої терапії №2 ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом №192 від 22.07.2019 року під підпис 23.07.2019 року.Персональним попередженням ОСОБА_1 було повідомлено, що відповідно до наказу генерального директора від 22.07.2019 №192 та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, Відділення променевої терапії №2 підлягає реорганізації шляхом приєднання до Відділення променевої терапії №1 із скороченням посади ОСОБА_1 , завідуючої відділенням променевої терапії, лікаря з променевої терапії відділення променевої терапії №2. ОСОБА_1 , запропоновані вакантні посади лікаря з променевої терапії у відділенні променевої терапії №1 та прибиральника територій. 3 персональним попередженням про скорочення займаної посади ОСОБА_1 ознайомлена з поміткою «не погоджуюсь» під особистий підпис 22.07.2020 року. Таким чином ствердження позивача про відмову в наданні їй інформації щодо підстав для складення попередження є наказ генерального директора №192 від 22.07.2019, зі змістом якого позивача було ознайомлено особисто генеральним директором КНП «ОЦО» на нараді, яка відбулась 22.07.2019, а також під особистий підпис 23.07.2019 з наданням світлокопії. У подальшому, згідно листка непрацездатності серії АГР №307166, ОСОБА_1 з 19.09.2019 року по 28.09.2019 року перебувала на лікарняному. На підставі наказу від 30.09.2019 року №988-ОС, ОСОБА_1 30.09.2019 року звільнено з посади згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, про що зроблено запис до трудової книжки ОСОБА_1 (запис номер 14).Наказом генерального директора КНП «Обласний центр онкології» №993-ОС від 30.09.2019 року, у зв`язку з відсутністю на робочому місці з нез`ясованих причин ОСОБА_1 , завідувача відділення променевої терапії № 2, лікаря з променевої терапії відділення променевої терапії № 2 та за внутрішнім сумісництвом 0,5 посади лікаря з променевої терапії відділення променевої терапії № 2 та неможливістю встановлення причин її відсутності, враховуючи доповідну записку начальника відділу кадрів ОСОБА_4 від 30.09.2019 та заступника генерального директора з медичної частини Жук О.В. від 30.09.2019, скасовані накази про звільнення ОСОБА_1 від 30.09.2019 року №988-ОС, №989-ОС, запис за номером 14 в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_5 вважається недійсним, про що внесено відповідні зміни до трудової книжки. На даний час трудові відносини з позивачем тривають, трудова книжка зберігається у відділі кадрів КНП «ОЦО». Зі змісту Акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи, яка використовує найману працю №ХК7096/925/АВ, складеним Головним управлінням Держпраці у Харківській області від 13.11.2019 року вбачається, що на момент складання акту, трудові відносини КНП «ОЦО» з працівником ОСОБА_1 тривають, трудова книжка зберігається у відділі кадрів КНП «ОЦО». Станом на момент інспекційного відвідування ОСОБА_1 не перебувала на роботі з нез`ясованих обставин, про що адміністрацією підприємства складено акти про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 два рази на день та ОСОБА_1 відправлене письмове повідомлення №01-20/1254 від 04.10.2019 про надання пояснень щодо відсутності на робочому місці, починаючи з 30.09.2019 року без повідомлення причин такої відсутності. Згідно Довідки №03-27/192 від 01.06.2020 року підписаної генеральним директором та начальником відділу кадрів, ОСОБА_1 на даний час працює в КНП «Обласний центр онкології» на посаді завідувача відділення променевої терапії №2, лікаря з променевої терапії відділення променевої терапії №2 з 03.01.2017 року. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 перебуває в трудових відносинах з КНП «Обласний центр онкології» та звільнена з займаних посад не була, що свідчить про відсутність предмета спору. Щодо стягнення моральної шкоди, то позивачем не надано доказів заподіяння такої шкоди.
29.01.2020 до суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Рішенням Вищої Ради правосуддя № 848/0/15-20 від 26.03.2020 року ОСОБА_6 звільнено з посади судді Київського районного суду м. Харкова у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п.2.3.50 Положень про автоматизовану систему документообігу суду згідно протоколу від 07.04.2020 року справу №953/1407/19 передано на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Лях М.Ю.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Лях М.Ю. від 02.06.2020 клопотання представника відповідача задоволено, закрито провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України.
Постановою Харківського апеляційного суду від 05.10.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 02 червня 2020 року в частині закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Обласний центр онкології", треті особи: ОСОБА_2 , Національне агентство з питань запобігання корупції про поновлення на роботі - залишено без змін. В іншій частині ухвалу скасовано і передано справу в решті позовних вимог до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2020 цивільна справа надійшла в провадження судді Божко В.В.
07.12.2020 до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача, в яких представник зазначав, що оскільки відповідачем скасовано накази про звільнення позивачки із займаних посад, то відсутній предмет спору, що відповідно було відображено і у постанові ХАС від 05.10.2020. Щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то у зв`язку з тим, що незаконного звільнення з підстав, зазначених у позовній заяві не відбулось та відповідно в частині поновлення на роботі провадження закрито, працівник не підлягає поновленню на роботі. Разом з тим, суд не може прийняти рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, у разі, якщо поновлення на роботі не відбулось. Щодо моральної шкоди, то позивачем не надано доказів завдання їй такої шкоди. Щодо законного звільнення позивача 23.09.2020 року, то 21.09.2020 ОСОБА_1 написала заяву про звільнення з посади завідувача відділення променевої терапії №2, лікаря з променевої терапії відділення променевої терапії №2, згідно якої просила звільнити її за угодою сторін 23.09.2020, заяву про звільнення з посади за внутрішнім сумісництвом 0,5 посади лікаря з променевої терапії відділення променевої терапії №2, згідно якої просила звільнити її за угодою сторін 23.09.2020. 23.09.2020 відбулось засідання комісії, що створена відповідно до наказу №254 та складено висновок відповідної комісії. Згідно висновку комісією встановлено, що 21.09.2020 ОСОБА_1 о 09-30 год. зявилась до відділу кадрів КНП «ОЦО» та надала заяву про звільнення за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП. В подальшому, 23.09.2020 позивач звернулась до відділу кадрів з метою отримання інформації про розгляд поданої нею заяви про звільнення. ОСОБА_1 було запропоновано надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі в період з 30.09.2019 по 23.09.2020, однак позивач відмовилась від надання вказаних пояснень. 23 вересня 2020 року, наказами КНП «ОЦО» №675-ОС та №676-ОС ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача відділення променевої терапії №2, лікаря з променевої терапії, лікаря з променевої терапії за внутрішнім сумісництвом на 0,5 ставки на підставі власноруч написаних заяв про звільнення за угодою сторін.
20.09.2021 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, з підстав звільнення судді ОСОБА_7 у відставку, цивільна справа розподілена в провадження судді Губської Я.В.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.07.2023 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву позивача.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.07.2023 в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України відмовлено.
Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не відомо.
05.07.2023 року до суду подані заяви представника позивача про розгляд справи у відсутність позивача та представника, від імені представника позивача подані письмові пояснення у судових дебатах.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, надав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за їх відсутності, надав відзив на уточнену позовну заяву, відмовити в задоволенні позову.
Третя особа - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки до суду не повідомив, заяви про відкладення судового засідання не надав.
Представник третьої особи Національного агентства з питань запобігання корупції в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином. В матеріалах справи наявна заява представника про розгляд справи за наявними матеріалами.
Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 , виданої 08.07.1991 року, ОСОБА_1 прийнято на роботу в Комунальне некомерційне підприємство «Обласний центр онкології» на посаду завідувача відділення променевої терапії №2, лікаря з променевої терапії в порядку переведення з КЗОЗ «Харківській центр» на підставі наказу №399-ОС від 29.12.2016 року.
Згідно наказу генерального директора КНП «Обласний центр онкології» №192 від 22.07.2019, відділення променевої терапії №2 КНП «ОЦО» реорганізовано шляхом приєднання відділення променевої терапії №2 до відділення променевої терапії №1 КНП «ОЦО».
Відповідно до Переліку ознайомлених з наказом від 22.07.2019 №192, завідувач відділення променевої терапії №2 ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом №192 від 22.07.2019 року під підпис 23.07.2019 року.
Персональним попередженням ОСОБА_1 було повідомлено, що відповідно до наказу генерального директора від 22.07.2019 №192 та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, Відділення променевої терапії №2 підлягає реорганізації шляхом приєднання до Відділення променевої терапії №1 із скороченням посади ОСОБА_1 , завідуючої відділенням променевої терапії, лікаря з променевої терапії відділення променевої терапії №2. ОСОБА_1 , запропоновані вакантні посади лікаря з променевої терапії у відділенні променевої терапії №1 та прибиральника територій. 3 персональним попередженням про скорочення займаної посади ОСОБА_1 ознайомлена з поміткою «не погоджуюсь» під особистий підпис 22.07.2020 року.
Тобто будь-які посилання позивача на порушення процедури попередження про звільнення є необґрунтованими та не підтвердженими письмовими доказами.
Згідно листка непрацездатності серії АГР №307166, ОСОБА_1 з 19.09.2019 року по 28.09.2019 року перебувала на лікарняному.
На підставі наказу від 30.09.2019 року №988-ОС, ОСОБА_1 30.09.2019 року звільнено з посади згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, про що зроблено запис до трудової книжки ОСОБА_1 (запис номер 14).
Наказом генерального директора КНП «Обласний центр онкології» №993-ОС від 30.09.2019 року, у зв`язку з відсутністю на робочому місці з нез`ясованих причин ОСОБА_1 , завідувача відділення променевої терапії № 2, лікаря з променевої терапії відділення променевої терапії № 2 та за внутрішнім сумісництвом 0,5 посади лікаря з променевої терапії відділення променевої терапії № 2 та неможливістю встановлення причин її відсутності, враховуючи доповідну записку начальника відділу кадрів ОСОБА_4 від 30.09.2019 та заступника генерального директора з медичної частини Жук О.В. від 30.09.2019, скасовані накази про звільнення ОСОБА_1 від 30.09.2019 року №988-ОС, №989-ОС, запис за номером 14 в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_5 вважається недійсним, про що внесено відповідні зміни до трудової книжки.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 29.10.2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Київського районного суду м. Харкова про поневолення на роботі.
28.01.2020 року до суду поданий відзив на позовну заяву ОСОБА_5 , в якому вказують, що наказ від 30.09.2019 року №988-ОС про звільнення було скасовано, надана в додатках копія наказу про скасування.
Зі змісту Акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи, яка використовує найману працю №ХК7096/925/АВ, складеним Головним управлінням Держпраці у Харківській області від 13.11.2019 року вбачається, що на момент складання акту, трудові відносини КНП «ОЦО» з працівником ОСОБА_1 тривають, трудова книжка зберігається у відділі кадрів КНП «ОЦО». Станом на момент інспекційного відвідування ОСОБА_1 не перебувала на роботі з нез`ясованих обставин, про що адміністрацією підприємства складено акти про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 два рази на день та ОСОБА_1 відправлене письмове повідомлення №01-20/1254 від 04.10.2019 про надання пояснень щодо відсутності на робочому місці, починаючи з 30.09.2019 року без повідомлення причин такої відсутності.
Згідно Довідки №03-27/192 від 01.06.2020 року, підписаної генеральним директором та начальником відділу кадрів, ОСОБА_1 на даний час працює в КНП «Обласний центр онкології» на посаді завідувача відділення променевої терапії №2, лікаря з променевої терапії відділення променевої терапії №2 з 03.01.2017 року.
01.10.2020 року на адресу апеляційного суду від КНП «Обласний центр онкології» надійшло доповнення до відзиву в якому останній зазначив, що 21.09.2020 року ОСОБА_1 звернулась до відділу кадрів підприємства із заявами про звільнення з посади за угодою сторін з 23.09.2020 року. Вказані заяви були задоволені та наказами №675-ОС від 23.09.2020 року та №676-ОС від 23.09.2020 року ОСОБА_1 звільнена з посади завідувача відділення та лікаря з променевої терапії згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП за угодою сторін.
Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.
Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбутися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.
Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.
Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України (далі ГК України) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Частина друга статті 65 ГК України передбачає, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.
При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбулося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.
Суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.
Статтею 49-2 КЗпП України визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15.
Як вбачається з матеріалів справи, та не спростовано позивачем, згідно наказу генерального директора КНП «Обласний центр онкології» №192 від 22.07.2019, відділення променевої терапії №2 КНП «ОЦО» реорганізовано шляхом приєднання відділення променевої терапії №2 до відділення променевої терапії №1 КНП «ОЦО». Відповідно до Переліку ознайомлених з наказом від 22.07.2019 №192, завідувач відділення променевої терапії №2 ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом №192 від 22.07.2019 року під підпис 23.07.2019 року. Персональним попередженням ОСОБА_1 було повідомлено, що відповідно до наказу генерального директора від 22.07.2019 №192 та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, Відділення променевої терапії №2 підлягає реорганізації шляхом приєднання до Відділення променевої терапії №1 із скороченням посади ОСОБА_1 , завідуючої відділенням променевої терапії, лікаря з променевої терапії відділення променевої терапії №2. ОСОБА_1 , запропоновані вакантні посади лікаря з променевої терапії у відділенні променевої терапії №1 та прибиральника територій. 3 персональним попередженням про скорочення займаної посади ОСОБА_1 ознайомлена з поміткою «не погоджуюсь» під особистий підпис 22.07.2020 року.
Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Як зазначено вище, відповідачем та не спростовано стороною позивача, в повному обсязі дотримано процедуру визначену ст. 49-2 КЗпП. Сумніви позивача щодо достатності поданих відповідачем доказів щодо незаконного переведення на її на іншу посаду ґрунтуються виключно на припущеннях і не доведені жодними належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим не приймаються судом до уваги. А тому вимоги позивача про визнання звільнення від 30.09.2019 року незаконним не є обґрунтованими та такими, що підтверджуються матеріалами справи.
Стосовно позовних вимог середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом встановлене наступне.
Згідно вимог статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано.
Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Отже, роботодавець повинен заплатити заробітну плату працівникові за працю, яку виконано.
Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 30.09.2019 року відповідачем було видано наказ про звільнення позивача, 30.09.2019 року даний наказ було відповідачем самостійно скасовано, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02.06.2020 року провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про поновлення на роботі було закрито у зв*язку з відсутністю предмета спору, 23.09.2020 року за заявою позивача на підставі п.1 ст. 36 КЗпП ОСОБА_1 була звільнена за згодою сторін.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 25 липня 2018 року по справі № 552/3404/17).
Під час розгляду справи до суду не були надані відомості з боку позивача про те, що протягом часу з 30.09.2019 року по 23.09.2020 року вона виконувала будь-яку роботу у відповідача, а навпаки в позові ОСОБА_8 вказує, що на роботу не приходила і дані обставини підтверджуються наданими відповідачем актами.
Також, згідно матеріалів справи, позивачу було запропоновано надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі в період з 30.09.2019 по 23.09.2020, однак вона відмовилась від надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі в період з 30.09.2019 по 23.09.2020, про що відповідачем складені акти.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.
Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.
Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.
Судом встановлено і не спростовано письмовими доказами, що позивач протягом часу з 30.09.2019 року по 23.09.2020 року на роботу не виходила і свої обов*язки не виконувала з невідомих причин, причини її відсутності роботодавцем не з*ясовані, з причин відсутності на роботі та невиконання обов*язків ОСОБА_8 звільнена не була, і дані обставини в суді не оскаржують ся позивачем.
Таким чином, враховуючи заявлені позовні вимоги про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та підстави, передбачені в ст. 235 КЗпП України для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за відсутності даних про поновлення на роботі позивача у зв*язку з незаконним звільненням, за відсутності даних про незаконність звільнення 30.09.2019 року, про відсутність підтверджених даних про виконання робіт позивачем за період з 30.09.2019 року по 23.09.2020 року, та даних про наявність вимушеного прогулу за цей період, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог в частині визнання незаконним звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити.
Щодо інших обґрунтувань позовних вимог про неможливість працевлаштування за наявністю даних про незаконне звільнення, стягнення з відповідача коштів, що були незаконно повернуті позивачем відповідачу, то суд зазначає, що дані вимоги не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, є необґрунтованими та безпідставними.
Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За правилами ст.1167 ч.1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У відповідності до вимог п.2 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснив, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема:- коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень ;- у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди;- при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
На підтвердження наявності та розміру заподіяної відповідачем моральної шкоди позивач зазначає, що незаконним звільненням її з роботи, порушенням її законних прав на працю Генеральним директором Д.Скорим їй завдано моральних страждань, у зв`язку з чим просить стягнути моральну шкоду у розмірі 300 000 грн.
З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів з власної ініціативи і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог.
При цьому суд зауважує, що не доведено позивачем належними та допустимими доказами факт заподіяння позивачеві відповідачем моральних або фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, або порушення прав працівника у сфері трудових відносин, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну їй моральну шкоду, та з чого вона при цьому виходить.
З огляду на викладене, підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 300000 грн. відсутні.
Позивач не надала жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування заподіяння відповідачем їй моральної шкоди, не надано і розрахунок та належного обґрунтування наявності та розміру моральної шкоди.
З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Керуючись ст. ст.1-23,76-82,89,95,258-259,263-265,267,352,354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Суддя: