ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» березня 2023 року

м. Харків

справа № 638/20211/21

провадження № 22ц/818/510/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 , представник відповідачки ОСОБА_3 ,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2022 року в складі судді Семіряд І.В.

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу у вихованні, спілкуванні.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 серпня 2014 року він з ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначив, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до нього про розірвання шлюбу.

Вказав, що фактично шлюбні відносини припинені з вересня 2017 року. Сторони домовилися про те, що їхній син буде проживати разом із матір`ю та погодили обсяг його участі у вихованні дитини та допомоги з урахуванням судового наказу Старобільського районного суду Луганської області від 30 листопада 2017 року про стягнення з нього аліментів в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу).

Посилався на те, що з моменту припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 він виконує свої обов`язки відносно утримання дитини, усвідомлює необхідність безпосередньої участі у вихованні та підготовки сина до дорослого чоловічого життя. Він дуже любить свого сина, а тому, незважаючи на розрив відносин з відповідачкою, мав і має намір спілкуватись з дитиною, піклуватись про його здоров`я та фізичний, духовний та моральний стан.

Зазначив, що з вини ОСОБА_2 кожного разу, коли він мав намір та можливість бачитись з дитиною, вона створювала перешкоди у цьому, ставлячи свої умови, які не завжди мав змогу виконати. Також відповідачка заперечувала проти телефонних розмов, після яких, на думку відповідачки, їх син перебуває у збудженому стані.

Вказав, що 04 вересня 2021 року, маючи рішення Департаменту № 611, яким встановлений порядок участі у вихованні сина, прийшов за місцем проживання сина з наміром провести з ним час, однак відповідачка та її матір не дали йому такої можливості.

Просив визначити спосіб участі у вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спілкування з ним, а саме знаходження дитини за його місцем проживання кожної суботи з 11-00 год. до 19-00 год., а також 30 днів у липні під час літніх канікул для поїздки у курортну місцевість на відпочинок, оздоровлення дитини; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково; визначено порядок у вихованні та спілкування батька ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним чином: перша, третя субота місяця - з 10-00 годин до 19-00 годин, друга, четверта неділя місяця - з 10-00 годин до 19-00 годин, кожен вівторок та кожен четвер місяця - з 17-30 годин до 19-00 годин за місцем мешкання батька дитини без присутності матері; три тижня влітку для оздоровлення дитини кожного року без присутності матері дитини з можливістю спільного відпочинку та оздоровлення у місці, визначеному за погодженням між батьками дитини, з обов`язковим поверненням дитини до місця постійного проживання; на час воєнного стану спілкування за допомогою засобів телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дитиною, без обмеження у часі з урахуванням розпорядку дня дитини; в задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 через свого представника до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким встановити наступний порядок спілкування малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 : в присутності матері дитини (перший рік зустрічей) другий та четвертий вівторок або середа із 16-00 годин до 18-00 годин, перша та третя неділя місяця із 17-00 годин до 19-00 годин, а також 7 днів в липні під час літніх канікул для поїздки в курортну місцевість для відпочинку дитини обов`язково разом із матір`ю дитини перших три роки спільного відпочинку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Не отримано новий висновок органу опіки та піклування про встановлення батьку порядку участі у вихованні малолітньої дитини, а використано попередній висновок, який складено 11 серпня 2021 року до початку розгляду даної справи. Зазначила, що при ухваленні попереднього висновку органу опіки та піклування, який складено без її участі та у її відсутність, без обстеження умов проживання матері дитини та самої дитини, не проводилась бесіда із дитиною та матір`ю дитини щодо порядку участі батька у вихованні дитини тощо. Вважала, що суд першої інстанції вийшов поза межі позовних вимог та встановив суб`єктивно більш широкий порядок спілкування та визначення способу виховання дитини батьком.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В судовому засіданні представник відповідачки надав клопотання про виклик свідків та витребування письмового висновку, які залишені без задоволення, оскільки клопотання заявлені поза межами позовних вимог.

До суду апеляційної інстанції позивач та третя особа, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, не з`явилися. Позивач надав заяву про розгляд справи без його участі. Клопотань про відкладення розгляду справи учасники справи не надали, тому суд апеляційної інстанції вирішив розглянути справу без їх участі.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 оскаржує судове рішення лише в частині задоволених позовних вимог, тобто лише в частині визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині судове рішення не оскаржується, а тому не переглядаються апеляційним судом.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що визначений судом спосіб участі батька є ефективним з огляду на дотримання рівності прав батьків та дитини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 23 серпня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7-8).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2021 року у справі № 638/10710/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 611 від 11 серпня 2021 року, ОСОБА_1 встановлено порядок участі у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши час: перша, третя субота місця - з 10-00 годин до 19-00 годин, друга четверта неділя місяця - з 10-00 годин до 19-00 годин, вівторок і четвер - з 17-30 годин до 19-00 годин. Попереджено матір, ОСОБА_2 , що, перешкоджаючи зустрічам ОСОБА_1 з малолітнім сином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона порушує права дитини та батька (а.с.9,86).

Із довідок про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10,11,12).

Як вбачається з довідки військової частини молодший лейтенант ОСОБА_1 в період з 16 січня 2017 року по 21 березня 2017 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на ділянці відповідальності ІНФОРМАЦІЯ_2 , населений пункт Старобільськ на території Луганської області (а.с.14).

З довідки № 189 вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працює в Харківському прикордонному загоні на посаді старшого офіцера та за період з лютого 2021 року по травень 2021 року йому нараховано заробітну плату в загальному розмірі 61 906,49 грн, середній заробіток - 15 476,62 грн. Також за вказаний період стягнуто аліментів в загальному розмірі 15 244,48 грн (а.с.15).

Також, матеріали справи містять позитивну службову характеристику на ОСОБА_1 , складену Харківським прикордонним загоном 24 червня 2012 року (а.с.16).

З повідомлення Харківського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Харківській області № 36914/149-67/01 від 06 жовтня 2021 року вбачається, що під час розгляду заяви ОСОБА_1 по факту кримінального правопорушення зі сторони ОСОБА_2 не встановлено порушення громадського порядку (а.с.17).

Як вбачається з договору найму житлового приміщення від 16 лютого 2021 року ОСОБА_1 орендує частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.19-21).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XI передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1, 3 статті 9 Конвенції).

Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

У статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

За частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно із статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21).

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «JOHANSEN v. NORWAY» від 07 серпня 1996 року).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.

Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро - емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.

Вирішуючи питання про встановлення способу участі у виховання для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи.

Подібні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 334/1202/20 (провадження № 61-7951св22).

Установивши, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють позивача можливості спілкуватися з сином, суд першої інстанції, врахувавши права та бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, недосягнення між батьками згоди щодо порядку участі у вихованні дитини, дійшов висновку про доцільність встановити позивачу конкретний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином без присутності матері.

Частково задовольняючи заявлені позивачем вимоги та визначаючи батькові спосіб його участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом побачень та спілкування з дитиною: перша, третя субота місяця - з 10-00 годин до 19-00 годин, друга, четверта неділя місяця - з 10-00 годин до 19-00 годин, кожен вівторок та кожен четвер місяця - з 17-30 годин до 19-00 годин за місцем мешкання батька дитини без присутності матері; три тижня влітку для оздоровлення дитини кожного року без присутності матері дитини з можливістю спільного відпочинку та оздоровлення у місці, визначеному за погодженням між батьками дитини, з обов`язковим поверненням дитини до місця постійного проживання; на час воєнного стану спілкування за допомогою засобів телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дитиною, без обмеження у часі з урахуванням розпорядку дня дитини, суд першої інстанції виходив з того, що такий спосіб участі батька буде ефективним з огляду на дотримання рівності прав батьків та дитини.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_1 піклується про малолітнього сина та любить його, активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною. Жодних обставин, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про таке спілкування батька з сином, яке б перешкоджало нормальному розвитку дитини, судом не встановлено.

Суд першої інстанції, оцінивши рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 611 від 11 серпня 2021 року про встановлення порядку участі у вихованні малолітнього сина; врахувавши вік дитини (7 років), стан здоров`я дитини, її психоемоційний стан, відсутність необхідності особливого догляду, факт тривалого не спілкування батька із сином, виходив із якнайкращих інтересів дитини, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про визначення вищенаведеного порядку побачень батька шляхом спілкування з сином.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням вікових змін сина, його розвитку та потреб, ставлення до батька позивач не позбавлений у майбутньому права на зміну встановленого судом способу участі у вихованні малолітнього сина, що буде відповідати, насамперед, якнайкращим інтересам дитини.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи судом першої інстанції поза межами позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстав позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

У справі, що переглядається, предметом позову є, зокрема, установлення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

При цьому тлумачення частини другої статті 159 СК України дає підстави для висновку, що саме на суд покладено обов`язок з визначення конкретних способів участі одного з батьків у вихованні дитини, періодичності побачень з дитиною, можливості їх спільного відпочинку, місця та тривалості спілкування батьків з дитиною.

З урахуванням наданих суду повноважень у цій категорії справ установлення судом першої інстанції способу участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог та порушення принципу диспозитивності. Визначення порядку періодичних тимчасових побачень батька з дитиною безпосередньо та спілкування дитини з батьком за допомогою засобів всіх видів зв`язку під час воєнного стану є доцільним, виходячи з інтересів дитини.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-11322св22).

Доводи апеляційної інстанції щодо того, що суд першої інстанції, не дочекавшись нового висновку органу опіки та піклування, керувався попереднім висновком, який складено без її участі та у її відсутність, без обстеження умов проживання матері дитини та самої дитини, без проведення бесіди із дитиною та матір`ю дитини щодо порядку участі батька у вихованні дитини судова колегія відхиляє за безпідставністю. Будь яких доказів на спростування цього висновку не надано. Крім того, суд першої інстанції при ухваленні судового рішення керувався не тільки рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, а й іншими доказами, які містяться в матеріалах справи. Враховуючи вік, режим дня та навчання дитини, рід діяльності батька дійшов правильного висновку, що визначений графік побачень з батьком не буде дитину відривати від нормального, звичайного для дитини середовища та не заважає нормальному її існуванню. Також, як вбачається з листа Департаменту служб у справах дітей від 21 листопада 2022 року питання щодо порядку участі у вихованні та спілкуванні із дитиною вже розглядалося та прийнято рішення, яким встановлено відповідний порядок, який Департамент підтримав. Пропонований графік відповідачки не враховує всіх обставин справи (воєнний стан) та інтересів дитини, тому суд першої інстанції правильно не взяв його до уваги.

Посилання відповідачки на те, що після телефонних розмов з батьком, син перебуває у збудженому стані є також безпідставними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Таких доказів не надано і до суду апеляційної інстанції.

Виходячи з того, що судове рішення в оскаржуваній частині перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення в оскаржуваній частині судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення в оскаржуваній частині - без змін.

В іншій частині рішення суду не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 березня 2023 року.