№ 207/2397/22
№ 2/207/116/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року м. Кам`янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.

при секретарі Сівачук А.А.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивач ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування, визнання дійсним договору купівлі-продажу, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування, визнання дійсним договору купівлі-продажу, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з травня 2018 року він - ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали спільно, як подружжя, в квартирах своїх знайомих, а саме за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , свого майна в них не було. 01.07.2018 року їздили спільно відпочивати до Туреччини, що підтверджується спільними світлинами, та відмітками у закордонному паспорті серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , інформаційною довідкою туристичного оператора JOIN UP.

Накопичивши грошові кошти, він з ОСОБА_6 , в червні 2018 року вирішили придбати собі житло для спільного проживання та побудови офіційних шлюбних відносин, шукали через ріелтора різні варіанти.

Оглянувши декілька будинків, вони зупинили свій вибір на будинку, розташованому по АДРЕСА_3 , в якому 1/2 частина житлового будинку належала ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Новіковою Л.В. від 15.01.2018 року за №1-86, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 15.01.2018 року, номер запису про право власності: 24378261 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майно: 104). Домовившись із власником будинку про всі істотні умови договору купівлі-продажу, він, до нотаріального посвідчення договору, передав продавцю ОСОБА_4 вартість нерухомого майна в розмірі 3500 доларів США, а ОСОБА_4 власноручно написали розписку про отримання грошових коштів за проданий нею будинок, яка була передана на зберігання ОСОБА_6 разом із договором, на теперішній час оригінал розписки та договору знаходяться у нього.

З невідомих причин, оскільки придбанням будинку для сім`ї займались вони разом, було погоджено придбати будинок на ім`я ОСОБА_6 , якій він повністю довіряв. Договір купівлі-продажу будинку, який складався із житлового будинку А-1, житловою площею 75,5 кв.м., літньої кухні Б-1, вбиральні Д-1, зливної ями №2, огорожі № 4-7,9 І-ІV тротуар, розташованого у АДРЕСА_3 , що був укладений 23 серпня 2018 року між продавцем та його дружиною ОСОБА_6 , був нотаріально оформлений, як договір дарування будинку, і був посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу, Кір`як К.А., зареєстрований в реєстрі за № 807. Експертна (ринкова) вартість 1/2 частини, цього будинку, на момент його придбання, складала 72784 (сімдесят дві тисячі сімсот вісімдесят чотири) гривні 50 копійок.

Хоча, фактично 23 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, за яким він з відповідачкою отримали у спільну сумісну власність подружжя нерухоме майно, сплативши за нього продавцю 3500 доларів США.

На підтвердження того факту, що 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_3 було дійсно придбано за договором купівлі-продажу, а не отримано у дар свідчить те, що продавець був зовсім незнайомою їм людиною, вона не мала ніякого сенсу дарувати невідомій людині нерухоме майно, яке вона отримала в порядку спадкування за законом, вона мала намір саме продати 1/2 частину житлового будинку, про що було відомо і мешканцям сусідніх будинків.

На момент придбання будинку він не приділив належної уваги тому, що договір купівлі-продажу будинку був посвідчений як договір дарування. Між ним та відповідачкою були міцні подружні стосунки, вони разом їздили відпочивати, разом робили покупки харчування, піклувалися та турбувалися один одним, він працював як офіційно так і не офіційно, щоб забезпечувати їхню сім`ю всім необхідним. ОСОБА_6 ніколи не давала приводу сумніватися в її порядності.

У серпні 2018 року ОСОБА_6 повідомила про те, що він буде батьком.

23 серпня 2018 року позивач разом з відповідачем почали спільно проживати у 1/2 частині житлового будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , який з моменту придбання став їхнім єдиним місцем проживання.

02 листопада 2018 року, він - ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 , у зв`язку з чим ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Південним районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області серії НОМЕР_2 .

У шлюбі у них народилась донька, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого Південним районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 06 червня 2019 року.

Також, після придбання 1/2 частини житлового будинку вони вирішили поліпшити придбане ними нерухоме майно, зробити капітальний ремонт.

Але з травня 2022 року подружні відносини між ними погіршились. ОСОБА_5 повідомила, що вона має намір розірвати з ним стосунки, та вона шукає покупців для продажу 1/2 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_3 , оскільки вважає його, та все інше придбане в період спільного шлюбу майно своєю, особистою власністю. Особливу увагу дружина звертає на те, що 1/2 частка житлового будинку була придбана за договором дарування, та те що на момент придбання вони не були у офіційному шлюбі, а тому належить тільки їй і вона має право розпорядитися ним на свій власний розсуд. Постійно влаштовує йому скандали, погрожує, що вижене його із будинку та в серпні місяці 2022 року два рази з цього приводу викликала поліцію.

31.09.2022 року через пошук у системі «Судова Влада» була знайдена справа №208/4216/22 про розірвання шлюбу де він є відповідачем, що підтверджує факт погіршення між ними подружніх відносин.

До погіршення подружніх відносин він ніколи не звертав увагу на те, за яким саме договором було придбано ними з дружиною спірну 1/2 частину житлового будинку, і завжди вважав його їхньою спільною із дружиною власністю, оскільки він придбаний в період спільного проживання, за спільні кошти подружжя для потреб їх сім`ї.

Лише після погроз дружини вигнати його з будинку, звернувшись до фахівців у галузі права, дізнався, що дружина - ОСОБА_5 дійсно має право одноособово розпорядитися спірною 1/2 частиною житлового будинку, оскільки юридично придбання 1/2 частини житлового будинку на ім`я дружини відбулося на підставі договору дарування, що позбавляє його права на поділ цього будинку, як спільного майна подружжя. І це при тому, що вони перебували з дружиною у громадянському шлюбі, спільно вирішили придбати житло для своєї родини, разом шукали підходящий будинок, і придбали у ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу будинок по АДРЕСА_3 за спільні кошти подружжя, сплативши за нерухоме майно 3500 доларів США, а не отримали його в дар.

Оскільки третя особа ОСОБА_4 передала 1/2 частину спірного житлового будинку йому з дружиною у власність, а вони сплатили за 1/2 частку житлового будинок грошову суму в розмірі 3500 доларів США за рахунок спільних коштів подружжя, вважає, що між ОСОБА_4 , як продавцем, та між ОСОБА_6 , як покупцем, насправді був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку.

Отже, він вважає вказаний вище договір дарування недійсним, оскільки у день оформлення договору дарування 1/2 частини житлового будинку, він передав ОСОБА_4 3500 доларів США за продаж будинку, які він привіз до нотаріальної контори, що підтверджується розпискою, наданою ОСОБА_4 ОСОБА_1 . Між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений удаваний правочин (договір дарування будинку), який був вчинений ними з метою приховання іншого правочину (договору купівлі-продажу будинку), і в зв`язку з цим відносини між сторонами за договором дарування повинні регулюватися за правилами щодо договору купівлі-продажу нерухомого майна, який насправді уклали ОСОБА_4 як продавець, та ОСОБА_6 , як покупець.

На момент придбання будинку шлюб між ними не був укладений, але вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. І в подальшому, після укладання офіційного шлюбу, вони, за рахунок спільних коштів подружжя, виконали значні поліпшення житлового стану 1/2 частини житлового будинку, виконали ремонт будинку, створили в ньому комфортні умови для проживання їхньої родини.

Вважає, що 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_3 є їхньою з ОСОБА_6 спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він був придбаний в період громадянського шлюбу за спільні кошти подружжя, і він є співвласником спірного будинку в рівних частках, оскільки ніякої домовленості або шлюбного договору між ними не укладалося.

Також вважає, що він має повне право ставити питання про розподіл 1/2 частини житлового будинку, який був придбаний ними у період спільного подружнього життя та ведення спільного сімейного бюджету, так як реєстрація права власності на нерухоме майно на ім`я відповідача ОСОБА_6 не спростовує презумпції належності цього майна до спільної сумісної власності подружжя.

Не зважаючи на належність 1/2 частини житлового будинку до спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_5 не бажає визнавати його право власності на 1/4 частку спільного майна подружжя та не бажає поділити спільне майно в добровільному порядку, погрожує виселити його з будинку по АДРЕСА_3 , який є єдиним постійним місцем його проживання, сприймає реальні спроби продати цей будинок, щоб уникнути поділу спільного майна подружжя.

На підставі зазначеного просить:

встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

визнати договір дарування 1/2 частини житлового будинку за номером сто по АДРЕСА_3 , житловою площею 75,5 кв.м., А-1 жилий будинок, Б-1 літня кухня, Г-1 вбиральня, Д-1 вбиральня, №2 зливна яма, №4-7,9 огорожі, І-ІV тротуар, укладений 23 серпня 2018 року між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_6 , як обдарованою, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А. реєстровий № 807, недійсним;

визнати, що 23 серпня 2018 року між ОСОБА_4 , як продавцем та ОСОБА_6 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку за номером сто по АДРЕСА_3 , житловою площею 75,5 кв.м., А-1 житловий будинок, Б-1 літня кухня, Г-1 вбиральня, Д-1 вбиральня, №2 зливна яма, № 4-7,9 огорожі, І-ІV тротуар, та визнати його дійсним;

визнати 1/2 частину житлового будинку, який складається з: житлового будинку А-1, житловою площею 75,5 кв.м., загальною площею 103,1 кв.м., Б-1 літня кухня, Г-1 вбиральня, Д-1 вбиральня, №2 зливна яма, № 4-7,9 огорожі, І-ІV тротуар, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ;

в порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 право власності на 1/4 частку житлового будинку, який складається з: житлового будинку А-1, житловою площею 75,5 кв.м., загальною площею 103,1 кв.м., Б-1 літня кухня, Г-1 вбиральня, Д-1 вбиральня, №2 зливна яма, № 4-7,9 огорожі, І-ІV тротуар, що є підставою для реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку зазначеного житлового будинку в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно;

стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 всі судові витрати, пов`язані із зверненням до суду з цим позовом, згідно наданих квитанцій, та витрати на правову допомогу.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Демінов О.І. надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбу. Наразі в провадженні Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Від спільного шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне проживання як родина сторони почали приблизно у середині вересня 2018 року, до цього періоду мали місце періодичні зустрічі як у квартирі батьків відповідачки так і в орендованій квартирі позивача.

Відповідачка познайомилася з позивачем 09 травня 2018 року в центрі міста Кам`янське, коли працювала на «Укрпошті» та приймала посилку від позивача по справі. Через декілька днів вони почали періодично зустрічатись, але це не були шлюбні стосунки, оскільки не мали місце ні спільний бюджет, ні ведення спільного господарства. Не свідчить про шлюбні стосунки й відпочинок відповідачки з позивачем.

У цей же чає відповідачка мала аналогічні стосунки з ОСОБА_9 , з яким вона також періодично зустрічалася та проводила свій вільний час.

Після оформлення права власності на частину будинку відповідачка дізналася, що вагітна (наприкінці серпня 2018 року). Але й тоді вона одразу не почала сімейні стосунки з позивачем, оскільки мала сумніви щодо того, чи є позивач батьком дитини та чи бажає вона бути з ним як членом сім`ї - чоловіком.

Іншою особою, яка могла бути батьком дитини, був саме ОСОБА_9 , з яким відповідачка мала періодичні зустрічі протягом квітня-липня 2018 року.

Оскільки ОСОБА_9 на той момент перебував у зареєстрованому шлюбі, відповідачка надала перевагу саме позивачу ОСОБА_1 , який, у зв`язка з вагітністю, запропонував їй зареєструвати шлюб, оскільки був впевнений, що є батьком дитини.

Дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто приблизна дата зачаття кінець липня 2018 року, тому про вагітність відповідач дізналася вже після оформлення права власності на частину будинку.

Лише у вересні 2018 року сторони почали проживати разом у спірному будинку, що належить відповідачці, за адресою: АДРЕСА_3 .

Щодо обставин оформлення права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 , відповідачка не має таких відомостей.

Пошуком будинку займалася її мати - ОСОБА_10 , повивач по справі ОСОБА_1 їй допомагав.

Чому було оформлено договір дарування, а тим більше чому розписка ОСОБА_4 складена на ім`я ОСОБА_1 відповідач не знає, оскільки не приймала участі у спілкуванні з ОСОБА_4 щодо переоформлення будинку.

Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Спільний відпочинок сторін та періодичні зустрічі, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного в позові періоду, усталені відносини, які притаманні подружжю. Сторона позивача не надала жодних доказів на підтвердження проживання відповідачки з позивачем однією сім`єю в період з травня 2018 року по 02 листопада 2018 року.

Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі. Зазначила, що її позиція по справі викладена у відзиві на позовну заяву та у запереченні на відповідь на відзив на позовну заяву.

Представник позивача надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що ознайомившись з відзивом на позовну заяву про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, заперечують проти викладених фактів у відзиві через наступне.

05 серпня 2022 року між позивачем та відповідачкою виникла сімейна сварка з приводу чого відповідачка звернулась до поліції з усною заявою про вжиття відповідних заходів до Позивача.

З даного приводу до позивача прийшов працівник поліції та ОСОБА_1 звернувся до нього з усним клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи з застосуванням фотофіксації, клопотання було задоволено, у зв`язку з чим надають фотокопію пояснень дружини ОСОБА_1 , які були надані 19.08.2022 року і в яких зазначено наступне: «В 2018 році я познайомилась з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , приблизно з травня 2018 року ми перебували в стосунках і спільно мешкали за адресою: АДРЕСА_4 . В той період я завагітніла. Костянтин, дізнавшись про це, вирішив придбати будинок мені в якості подарунка. 23 серпня 2018 року ОСОБА_11 , за власні кошти, в сумі приблизно 3700 доларів США, в якості подарунка, придбав будинок за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому, в ході оформлення документів на вказаний будинок, було визначено, що право власності в частці 1/1 належить мені. В даному будинку ОСОБА_11 не зареєстрований».

Ураховуючи вищевикладене, відповідачка підтвердила всі викладені факти, які були зазначені у позовній заяві та підтвердила, що вона дійсно перебувала в стосунках з травня 2018 року по 02 листопада 2018 року і спільно мешкали за адресою: АДРЕСА_4 , та від спільного проживання, як подружжя відповідачка завагітніла. А також підтвердила факт купівлі 1/2 частки будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Викладені факти у відзиві свідчать лише про те, що між позивачем та відповідачкою дійсно погіршилися стосунки, та відповідачка дійсно бажає розірвати шлюбні стосунки, та щоб у позивача не виникало бажання примиритися з відповідачкою вигадала, що під час їхнього спільного проживання відповідачка мала, ще аналогічні стосунки з ОСОБА_9 , з яким відповідачка також періодично зустрічалася та проводила свій вільний час.

На підставі викладеного просить задовольнити позовну заяву про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя у повному обсязі.

Представник відповідачки надав заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, зазначив, що основним аргументом, на який посилається представник позивача у відповіді на відзив, є пояснення відповідачки ОСОБА_5 , які вона надавала співробітникам поліції після конфлікту, який мав місце між відповідачкою та позивачем, а також за участі вітчима відповідачки.

Вважає, що зазначені пояснення є недостовірним доказом через наступне.

По-перше, вказані пояснення складені не власноруч відповідачкою ОСОБА_5 , а надруковані співробітником поліції.

По-друге, відповідачка не читала вказані пояснення, оскільки перебувала в приголомшеному та пригніченому стані після того, як побачила бійку між вітчимом та особою на ім`я ОСОБА_12 . Цей ОСОБА_12 також хотів завдати тілесних ушкоджень й відповідачці.

Обставини, викладені у цих поясненнях, не відповідають дійсності.

Звертає увагу суду, що відповідачка не попереджена про кримінальну відповідальність під час надання пояснень.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні, та в письмових поясненнях зазначила, що починаючи з березня 2018 року вона зайнялась питанням продажу 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Приблизно в серпні 2018 року з нею зв`язався ріелтор і повідомив, що в нього є покупці та запропонував показати покупцям 1/2 частину вищевказаного будинку, на зустріч приїхав їх ріелтор та молода пара.

В подальшому з`ясувалось, що покупців звали ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , їм все сподобалось та вони домовились про ціну в розмірі 3500 доларів США і були готові оформлювати договір купівлі-продажу. ОСОБА_14 повідомив, що хоче оформити договір купівлі-продажу на ім`я його цивільної дружини ОСОБА_6 .

Пошуком нотаріуса займались покупці, вона покупців повідомила, що в неї дуже мало вільного часу та щоб довго не чекати у нотаріуса надала покупцям всі необхідні копії документів для підготовки нотаріусом договору купівлі-продажу, щоб вона тільки приїхала розписалась у договорі отримала кошти.

Приблизно десь 20 числа їй зателефонував ріелтор покупців для з`ясування зручної для неї дати оформлення угоди та повідомив, що покупці вирішили оформити купівлю-продаж договором дарування. Вона не заперечувала, так як вона все одно за це отримувала кошти.

23 серпня 2018 року вона та покупці ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , зустрілись у нотаріуса ОСОБА_15 для оформлення договору купівлі-продажу вищевказаного будинку. ОСОБА_14 до підписання договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку сплатив їй раніше погоджену суму коштів у розмірі 3500 доларів США, про що нею було написано на його ім`я розписку. Під час оформлення та підписання договору дарування ОСОБА_14 знаходився на вулиці, так як нотаріус повідомила, що ОСОБА_14 їй тут не потрібний він своїх підписів не ставить та відповідно до ст. 8 Закону України «Про нотаріат» не повинен знаходиться в її кабінеті.

Таким чином, дійсно було здійснено купівлю-продаж договором дарування 1/2 частки вищевикладеного житлового будинку.

Також повідомляє, що раніше їй ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були не знайомі та ім`я їх ріелтора не пам`ятає.

Третя особа - приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна в судове засідання не з`явилася, заяви про слухання справи за її відсутністю не надала, про причини неявки суд не повідомила.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що вона є подругою позивача ОСОБА_17 , дружать понад 20 років. Вона пам`ятає, що в червні 2018 року ОСОБА_1 повідомив їй, що він познайомився з дівчиною та вони почали сумісно проживати у її сестри разом з сестрою відповідачки та хлопцем сестри. Але, в силу сумісного проживання, у цих пар виникали конфлікти. Тому, оскільки вона працювала в м. Дніпро, а в Кам`янське приїздила тільки у вихідні, то запропонувала ОСОБА_1 з його дівчиною, проживати в її квартирі за адресою: АДРЕСА_5 . В той час, приблизно на початку липня, ОСОБА_1 з його дівчиною поїхали на відпочинок до Туреччини, після повернення, практично одразу, переїхали жити в її квартиру. Потім вони поїхала у відпустку в ОСОБА_18 . Пізніше сказав їй, що ОСОБА_19 вагітна.

Також, у ОСОБА_1 був мотоцикл, який він продав за 2 тис. доларів США і вони придбали будинок по АДРЕСА_3 .

Отже, з червня 2018 року вони вже жили разом як чоловік і дружина, а в серпні повідомили, що у них буде дитина.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що в 2018 році він зустрічався з ОСОБА_20 . Він працював на м`ясокомбінаті в підпорядкуванні її матері, та в один із днів вона їхала з мамою в машині, там вони і познайомились. Приблизно з 10 квітня 2018 року вони почали зустрічатися. Він був одружений, але його дружина часто їздила до бабусі у Мелітопольський район, тому його квартира була часто вільною, там вони і зустрічались. Зустрічались вони з квітня по травень майже кожного дня, а в червні 2018 року ОСОБА_20 сказала, що у неї з`явився хлопець, тому вони почали зустрічатись рідше, приблизно раз на тиждень. Приблизно в кінці червня вона поїхала зі своїм хлопцем на відпочинок, коли повернулась, вони продовжили зустрічатись приблизно раз на тиждень до початку вересня. На початку вересня ОСОБА_20 повідомила, що вагітна, але не знає хто батько дитини. Оскільки він був одружений, то вони вирішили закінчити відносини.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні пояснила, що вона жінка батька ОСОБА_5 , тобто її мачуха. Вона знає ОСОБА_17 це колишній чоловік ОСОБА_19 . Також вона знає ОСОБА_22 , ОСОБА_19 з ним зустрічалась ще до знайомства з ОСОБА_23 . З ОСОБА_24 зустрічалась з квітня 2018 року, ОСОБА_23 з`явився в червні 2018 року. ОСОБА_19 їй все розповідала, так як в них дуже довірчі відносини. ОСОБА_19 , коли зустрічалась з ОСОБА_23 , проживала разом з її рідною сестрою по АДРЕСА_4 . Однією сім`єю з ОСОБА_23 тоді не проживала, вони просто зустрічались та проводили час разом, як і з ОСОБА_25 . В кінці червня на початку липня 2018 року ОСОБА_19 поїхала з ОСОБА_23 на море, а коли повернулись, то продовжила проживати з сестрою по АДРЕСА_4 . В тому ж дворі проживала і бабуся ОСОБА_19 , яка б не дозволила, щоб ОСОБА_19 проживала у тій квартирі з хлопцем, бо ця квартира була батька ОСОБА_19 .

Будинок по АДРЕСА_3 знайшла мати ОСОБА_19 , бо вона займалась пошуком будинку.

На початку вересня 2018 року ОСОБА_19 розповіла, що завагітніла.

Свідок ОСОБА_26 в судовому засіданні пояснив, що відповідачка ОСОБА_20 це його донька. В 2018 році вона мешкала по АДРЕСА_4 разом з його старшою донькою ОСОБА_27 і її чоловіком. Це його квартира, він був власником на той момент.

Позивача він вперше побачив 22 серпня 2018 року на дні народження своєї матері бабусі ОСОБА_19 . Позивач був присутній в якості хлопця доньки ОСОБА_19 , вони зустрічалися. Разом вони не проживали, він це знає, оскільки раз на тиждень він навідувався у свою квартиру і позивача там не бачив, доньки проживали самі.

Також йому відомо, що одночасно в той самий період, коли донька ОСОБА_19 зустрічалась з ОСОБА_11 , вона ще зустрічалась з ОСОБА_28 , але приблизно у вересні 2018 року ОСОБА_19 стосунки з ОСОБА_25 розірвала, так як завагітніла. Про ОСОБА_25 він знає від доньки ОСОБА_19 та від своєї дружини ОСОБА_21 ., з якою у доньки добрі стосунки і вона ділиться з нею усіма секретами.

В липні 2018 року ОСОБА_10 , мати ОСОБА_19 , телефонувала йому та просила зайняти гроші на придбання житла для ОСОБА_19 , але він відмовив, оскільки таких грошей у нього не було.

ОСОБА_19 та ОСОБА_11 почали проживати разом як сім`я з листопада 2018 року. До цього часу ОСОБА_19 мешкала по АДРЕСА_4 . Мати його дружини (бабуся ОСОБА_19 ) мешкає по АДРЕСА_6 , і вона ходила до онучок в гості майже кожного дня, а йому дзвонила та розповідала, як у них справи. Тому він впевнений, що ОСОБА_19 з його квартири нікуди не виїжджала.

Свідок ОСОБА_29 в судовому засіданні пояснив, що він двоюрідний брат відповідачки. З позивачем - ОСОБА_30 познайомився 22 серпня 2018 року на дні народження бабусі. ОСОБА_19 представила ОСОБА_11 як її хлопця.

З ОСОБА_19 він бачився кожні три тижня по АДРЕСА_4 , де вона його підстригає, оскільки вона перукар.

Також він знав і про існування ОСОБА_22 , що він їй подобається і у них є стосунки, але він одружений.

В серпні 2018 року ОСОБА_19 сказала, що їй мати купила їй будинок. ОСОБА_19 також телефонувала його батькам, щоб позичити грошей на купівлю будинку, але у них не було грошей.

Про вагітність ОСОБА_19 йому стало відомо 2 вересня 2018 року, наступного дня після весілля ОСОБА_31 .

З травня по жовтень 2018 року ОСОБА_19 мешкала на вул. Дорожній разом з сестрою та її чоловіком, ОСОБА_11 там не бачив. Про те, що вона проживає разом з ОСОБА_23 нічого не казала, казала тільки що вони зустрічаються. Разом вони почали мешкати в листопаді 2018 року в новому будинку.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, третю особу, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Так, судом встановлено, що 23 серпня 2018 року укладено договір дарування 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , згідно якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_6 приймає безоплатно у власність вищезазначений житловий будинок (ар.с. 23). Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А., Договір зареєстровано в реєстрі за № 807.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Південним районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , 02 листопада 2018 року зареєстрували шлюб, актовий запис № 257, після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_7 (ар.с.30).

Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України сім`єю є особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Для визнання осіб сім`єю необхідна одночасна наявність всіх цих ознак.

Позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2018 року по 02 листопада 2018 року, оскільки встановлені обставини справи та ті підстави, на які він посилається в позові не є такими з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Під час судового розгляду, лише єдиним свідком ОСОБА_16 , підтверджено ту обставину, що позивач з відповідачем, після повернення з відпустки у липні 2018 року, переїхали жити в її квартиру за адресою: АДРЕСА_5 . Інші, заявлені сторонами у справі свідки, повідомили суду, що позивач ОСОБА_1 почав жити разом однією сім`єю з відповідачкою з листопада 2018 року.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що в своїй позовній заяві позивач зазначає про те, що він та ОСОБА_6 проживали спільно, як подружжя, в квартирах своїх знайомих, а саме за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , тобто ніякої мови про проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 позивач не веде. Таким чином свідок ОСОБА_16 взагалі спростовує доводи позивача, викладені в позовній заяві щодо адреси дійсного проживання сторін, що цілком суперечить доводам позивача.

Крім того, факт спільного відпочинку між сторонами не свідчить про спільне проживання однією сім`єю. Доказів на підтвердження наявності спільного побуту позивачем не надано, а сам по собі факт спільного проживання, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі № 522/25049/16-ц, в якій зазначено наступне: «35. Разом із тим, суд у рішенні не навів, якими доказами підтверджено, що в указаний період ОСОБА_1 мав з ОСОБА_4 спільний бюджет, вони вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. …

37. Посилання на періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї».

Пояснення відповідачки ОСОБА_5 , які вона надавала співробітникам поліції після конфлікту, який мав місце між відповідачкою та позивачем (ар.с.71), на які посилається представник позивача у відповіді на відзив на позовну заяву, суд не може взяти до уваги, оскільки вони також жодним чином не підтверджують доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків та усталених відносин в силу їх тривалості лише на протязі трьох місяців, адже строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Окрім цього, відповідачка не попереджена про кримінальну відповідальність під час надання зазначених пояснень.

Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України.

Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Зміст договору як угоди домовленості (правочину) двох або більше сторін складає сукупність визначених на їхній розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 626, частина перша статті 628 ЦК України)

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 та постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

З огляду на зазначене, якщо під час розгляду позовних вимог про визнання правочину недійним суд встановить, що позов пред`явлено не до всіх учасників цього правочину, тобто встановить неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд відмовляє в задоволенні позову із зазначеної підстави або за клопотанням сторони спору здійснює заміну відповідача на належного або залучає співвідповідача.

Вказані правові висновки не суперечать тим, які містяться в постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18 (провадження № 61-697св20), від 19 серпня 2020 року в справі № 639/6295/16-ц (провадження № 61-36683св18), від 14 липня 2020 року в справі № 686/23977/18 (провадження № 61-17715св19), від 08 липня 2020 року в справі № 612/808/18 (провадження № 61-15537св19).

Таким чином, вимога про визнання недійсним договору дарування не підлягає задоволенню через наступне.

По-перше. Позивач не є стороною договору дарування, враховуючи, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання спільним майном подружжя. А в цьому випадку не може бути позивачем за позовною вимогою щодо визнання договору недійсним.

По-друге. Позивачем не залучено до участі у справі належний склад сторін по справі, в якості відповідача не залучено іншу сторону договору дарування ОСОБА_4 .

Відповідно до судової практики сторона у випадку визнання договору недійсним до участі у справі в якості відповідача повинні бути залучені усі сторони договору.

Позов, який пред`являється особою, яка не була учасником правочину про визнання правочину недійсним, повинен бути пред`явлений до всіх учасників такого правочину. Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову саме через неналежність відповідача, зокрема через те, що не всі сторони правочину є сторонами справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року по справі № 125/2157/19.

Також, в якості учасника справи не зазначено іншого співвласника домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до цієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року, продовження пункту 100: «Так само суд діє у випадку, якщо предметом правочину є майно, яке належить кільком особам на праві спільної власності, залучаючи відповідно до вимог ЦПК України до участі у справі співвідповідачами (належними відповідачами) усіх співвласників».

Інший співвласник домоволодіння АДРЕСА_3 у випадку задоволення позовних вимог щодо визнання договору дарування недійсним, буде мати переважне право на купівлю 1/2 частини домоволодіння.

По-третє. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Він просить визнати договір дарування недійсним та визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку. У той же час позивачем не наведено жодних підстав недійсності договору, передбачених ст. 203 ЦК України.

З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання недійсним договору дарування, слід відмовити.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та визнання права власності на частку спільного майна подружжя є похідними від вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання недійсним договору дарування, то вони також не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268, 315, 316, 319, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_7 до ОСОБА_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9

про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини житлового будинку за номером сто по АДРЕСА_3 , житловою площею 75,5кв.м., укладеного 23 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А., реєстровий № 807;

про визнання дійсним та укладеним 23 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку за номером сто по АДРЕСА_3 , житловою площею 75,5кв.м;

про визнання 1/2 частини житлового будинку за номером сто по АДРЕСА_3 житловою площею 75,5кв.м, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , та про поділ спільного майна подружжя,- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 07 вересня 2023 року.

Суддя І.М. Юрченко