Справа №757/4803/22-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/9142/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, припинення речових прав на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, припинення речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що заочним рішенням суду його визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, після чого відповідачі приватизували це майно та виселили позивача. Право власності на спірну квартиру набуто відповідачами незаконно, що призвело до порушення прав позивача. Відповідачі вже брали участь в приватизації квартири у АДРЕСА_1 , однак рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02.02.2010 року в справі №2-201/2010 відповідне свідоцтво про право власності було визнано недійсним. Маючи дві приватизовані квартири ( АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ), відповідачі в черговий раз подали документи на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. Таким чином, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (які раніше мали прізвище ОСОБА_1 ) до 2021 року, в порушення вимог ст. 5 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» неодноразово приватизували займане ними житло державного житлового фонду.

У зв`язку з викладеним позивач просив суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 08.04.2021 року органом приватизації Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, яким посвідчується право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності ОСОБА_3 на частину квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності ОСОБА_2 на частину квартири за адресою : АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зустрічний позов обґрунтовувався тим, що ОСОБА_1 втратив право користування спірною квартирою з січня 2007 року з підстав, передбачених ст. 107 ЖК України, оскільки переїхав на інше постійне місце проживання до будинку за АДРЕСА_3 . На підставі викладеного, просили суд визнати ОСОБА_1 таким, що утратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, припинення речових прав на нерухоме майно залишено без задоволення; зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою за адресою : АДРЕСА_1 . Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання його таким, втратив право користування жилим приміщенням, відмовити.

26 вересня 2023 року на адресу суду від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляцію позивача ОСОБА_1 - без задоволення.

22.11.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло повідомлення наступного змісту: «У зв`язку з поганим станом здоров`я не маю можливості бути присутнім на судовому засіданні, призначеному на 10:30, 23.11.2023 р. Прошу призначити розгляд справи на іншу дату». При цьому відправник такого повідомлення в ньому не зазначений.

Оскільки відповідач і представник відповідача були в судовому засіданні, дане повідомлення могло бути направлене від імені позивача. В той же час, вищевказане клопотання не містить електронного цифрового підпису.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. При цьому, відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст. 6 цього Закону, для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Згідно ч. 4 ст.18 Закону України «Про електронні довірчі послуги», кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Таким чином, в даному випадку, жодної інформації про те, що саме позивач підписав вищевказане повідомлення, матеріали справи не містять. Наведені недоліки позбавляють суд апеляційної інстанції можливості належно ідентифікувати особу, яка подала вищевказану заяву, та визнати вищевказану заяву у якості процесуального документу.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на відсутність будь-якого доказу підтвердження тверджень, вказаних у зазначеному вище повідомленні. Таким чином, враховуючи зазначене та зважаючи на численну неявку позивача в судові засідання в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за такої явки учасників.

Також апелянтом до апеляційної скарги було подано ряд документів. У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Вказані докази не були представлені до суду першої інстанції, а апелянт не обґрунтовував наявності передбачених ст. 367 ЦПК України підстав для прийняття таких доказів в суді апеляційної інстанції. За таких умов представлені разом з апеляційною скаргою документи не можуть бути прийняті апеляційним судом та враховуватися при вирішенні справи.

В судове засідання 23.11.2023 року ОСОБА_1 та представник Печерської районної в місті Києві державної адміністрації не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , який до 11.07.2018 року мав прізвище ОСОБА_1 , є батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з їх матір`ю ОСОБА_5 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 02 червня 1992 року. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народилися ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.08.1993 року, органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_5 отримали у спільну сумісну власність (в рівних долях кожен) квартиру за адресою: АДРЕСА_5 . На час приватизації цієї квартири відповідачам було по 1 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 03 листопада 1998 року органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал», відповідачі разом із батьком, позивачем ОСОБА_6 , дідом ОСОБА_7 та братом по батькові ОСОБА_8 отримали у спільну сумісну власність (в рівних долях кожен) квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . На час приватизації цієї квартири відповідачам було по 6 років.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2010 року визнано недійсним розпорядження органу приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал» № 2339 від 03 листопада 1998 року про приватизацію квартири за АДРЕСА_6 та свідоцтво про право власності на житло від 03 листопада 1998 року.

З 04.11.2003 року, позивач разом із відповідачами був зареєстрований у спірній квартирі за АДРЕСА_7 .

У січні 2007 року, позивач ОСОБА_1 переїхав до будинку за АДРЕСА_3 у якому він почав проживати з іншою жінкою - ОСОБА_9 та її донькою ОСОБА_10 .

Відповідно до довідки з місця проживання, виданої Виконавчим комітетом Софїївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16 травня 2007 року, ОСОБА_6 проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

08.10.2008 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка ном.284982788 від. 16.11.2021р.) відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали у власність по 1/2 частині спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого 08.04.2021 органом приватизації Печорської районної в місті Києві державної адміністрації.

Залишаючи первісний позов без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі на законних підставах здійснили приватизацію спірної квартири із доплатою особистих коштів за надлишки житлової площі, а відтак первісний позов не підлягає до задоволення. Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції зазначив, що наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що ОСОБА_6 у січні 2007 року вибув на інше постійне місце проживання у будинок АДРЕСА_3 .

Переважна більшість доводів апеляційної скарги є повторенням позиції, яку апелянт наводив у своїй позовній заяві і яка була належним чином досліджена судом першої інстанції. Таким доводам суд першої інстанції надав належну правову оцінку, з якою погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окрім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу також і на те, що відповідно до ст.. 4 ЦПК України, особа має право звернутися до суду за захистом (за певних виключних, прямо передбачених законом) виключно власних прав, свобод та законних інтересів. За таких умов, апеляційний суд, зважаючи на невстановлення порушення прав, свобод та інтересів позивача, має відмовити у задоволені позову, навіть не зважаючи на можливість встановлення порушень прав інших осіб, які, однак, до суду не зверталися. З урахуванням викладеного, критерієм задоволення позовних вимог позивача може бути виключно порушення його прав та інтересів.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на вищенаведені норми, позивач мав довести, що оскаржуваними діями відповідачів були порушені саме його права, наприклад право на власність. В той же час, не тільки жодного доведення, але і відповідної аргументації з цього приводу позивачем надано не було, що з точки зору апеляційного суду є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько