Справа № 452/3734/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" грудня 2023 р. м. Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючої судді Бікезіної О.В.,

при секретарі судового засідання Кухар О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, за відсутністю сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 13 вересня 2023 року звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дідо ОСОБА_2 , який до дня смерті був зареєстрований та проживав по АДРЕСА_1 . При житті, 17 серпня 2006 року, ОСОБА_2 склав заповіт, яким все своє майно заповів своїй внучці ОСОБА_3 . ОСОБА_3 19 листопада 2017 року уклала шлюб з ОСОБА_4 , після реєстрації шлюбу її прізвище стало ОСОБА_5 . Спадкове майно, на яке відкрилася спадщина становить житловий будинок по АДРЕСА_1 . Нотаріусом Рудківської державної нотаріальної контори було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що нею не подано правовстановлюючого документу на дане майно.

Даний житловий будинок 1964 року побудови, належав до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_2 . Станом на 1 липня 1990 року зареєстрованими у вказаному будинковолодінні були: голова двору ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_6 . Отже, даним особам належало по 1/2 частині даного житлового будинку.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку, право на яку набув її чоловік ОСОБА_2 .

Оскільки на день смерті ОСОБА_2 належав правомірно набутий житловий будинок з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , то не зважаючи на те, що в даний час нерухоме майно не зареєстровано у встановленому порядку, воно може бути предметом спадщини, право на яке має позивачка.

З огляду на наведені обставини позивачка просять суд визнати за нею право власності на зазначений житловий будинок з належними до нього господарським будівлями і спорудами (а.с.1-3).

Ухвалою суду від 18 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху та наданий позивачці строк для усунення недоліків (а.с.25).

Недоліки позивачкою усунені 25 вересня 2023 року (а.с.28-29).

Ухвалою суду від 27 вересня 2023 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження; витребувано з Рудківської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 (а.с.30).

На адресу суду 30 жовтня 2023 року надійшла копія спадкової справи після смерті ОСОБА_2 (а.с.39-54).

Ухвалою суду від 07 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у справі; справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 4 грудня 2023 року (а.с.56).

Позивачка, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася; представник позивачки адвокат Бобак О.Б. подала до суду заяву в якій просить справу розглянути без її участі та участі позивачки (а.с.33).

Представник відповідача Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без участі його представника та додатково зазначив, що позов визнає в повному обсязі (а.с.34).

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, беручи до уваги визнання позову відповідачем, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новий Острів Самбірського району Львівської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Погірцівської сільської ради Самбірського району 0212.20214 року (а.с.6).

З довідки старости Погірцівського старостинського округу виконавчого комітету Рудківської міської ради від 14 липня 2023 року вбачається, що до дня смерті ОСОБА_2 був зареєстрований та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 та був власником даного будинку (а.с.8).

Згідно свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, виданого 16 вересня 1962 року, ОСОБА_7 на підставі рішення Рудківської районої ради від 15 вересня 1962 року було дозволено будівництво житлового будинку в с. Новий Острів Самбірського району (а.с. 13).

З виписки з погосподарської книи №5 на 1990-1991 роки вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 відносився до колгоспного двору. В будинку були зареєстровані та проживали: ОСОБА_2 - голова двору та його дружина ОСОБА_6 (а.с.10-11).

Перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у шлюбі підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, згідно якого шлюб між подружжям укладений 05 лютого 1977 року (а.с.19).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Новий Острів Самбірського району Львівської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Погірцівською сільською радою Самбірського району 26 липня 2006 року (а.с.18).

З довідки Самбірського міжміського Бюро технічної інвентаризації від 14.07.2023 року № 1386 убачається, що право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано (а.с.12).

Згідно технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_8 , на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 14 липня 2023 року вказаний житловий будинок побудований в 1964 році; має загальну площу 66,0 кв. м, житлову 37,9 кв. м; має загальну інвентаризаційну вартість 165357,00 грн. (а.с.14-17).

ОСОБА_2 17 серпня 2006 року склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому, реєстровий запис №43, яким все своє майно заповів внучці ОСОБА_3 (а.с.9 зворот).

ОСОБА_3 19 листопада 2017 року уклала шлюб з ОСОБА_4 , після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.22).

ОСОБА_4 звернулася до Рудківської державної нотаріальної контори, де у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв`язку з тим, що нею не подано правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності ОСОБА_2 на даний житловий будинок (а.с.5).

Згідно експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз №056/1049-m від 21 вересня 2023 року особові імена ОСОБА_9 та ОСОБА_9 попри розбіжності в документах, наданих для експертизи є ідентичними (а.с.29).

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, положення зазначеного кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини, що є предметом судового розгляду, виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, до вказаних правовідносин слід застосовувати положення ЦК України в редакції 1963 року.

Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який набрав чинності 1 липня 1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки.

Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26 березня 1991 року № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 15 квітня 1991 року.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами) положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося;

г) згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» (885-12) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування.

Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим.

Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

За загальними положеннями спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Як встановлено судом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 мав статус колгоспного двору, що підтверджується випискою з погосподарської книги. Членами колгоспного двору, які мали право на частку у його майні, згідно наданих довідок станом на 15 квітня 1991 року були: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Таким чином, зазначеним особам належало по 1/2 частині житлового будинку з належними до нього господарським будівлями і спорудами. Як встановлено судом ОСОБА_10 та ОСОБА_6 померли, при цьому після смерті ОСОБА_6 в 2006 році, її частину житлового будинку успадкував чоловік ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_2 склав заповіт, відповідно до якого спадкодавець все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповів онуці ОСОБА_3 .

На теперішній час позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , прийняла спадщину, інші спадкоємці відсутні, що підтверджується матеріалами спадкової справи №97/2015.

Проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину у зв`язку з тим, що нею не подано правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності ОСОБА_2 на даний житловий будинок.

Таким чином на теперішній час позивачка позбавлена права на спадщину та в позасудовому порядку не має можливості вирішити це питання.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на майно є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположень свобод та практику Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»).

У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу.

У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.

Судом не встановлені обставини, які б в даному випадку обґрунтовували втручання держави у право на спадкове майно ОСОБА_1 .

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач визнав позовні вимоги, не спростував обставини, на які посилалася позивачка.

Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Позивачкою при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір (а.с. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачка при зверненні до суду не просила відшкодувати їм понесені судові витрати.

Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність, понесені позивачкою судові витрати при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 223, 263, 265, 284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 16, 328, 392, 1216, 1217, 1218, 1261 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок та належних до нього господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею

66,0 кв.м, житловою площею 37,9 кв.м.

Судові витрати у цивільній справі покласти на позивачку.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач: Рудківська міська рада Самбірського району Львівської області, місце знаходження: Львівська область, Самбірський район, м. Рудки, вул. Відродження, 1, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 04056291.

Повний текст рішення виготовлений 4 грудня 2023 року.

Суддя