Справа № 725/4989/23
Провадження № 2/727/1428/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

27 вересня 2023 року м.Чернівці

Шевченківський районний суд міста Чернівців в складі :

головуючої судді - Бойко М.Є.,

за участю:

секретаря судового засідання - Васківчук В.В.,

представника позивача адвоката Ноцького О.В.,

представника відповідача Кукуряк О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Чернівці, в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання договору про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури недійсним та стягнення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в:

04 липня 2023 року адвокат Ліхненко М.В. звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання договору про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури від 25.06.2020 року між ОСОБА_1 та Чернівецькою міською радою недійсним та стягнення безпідставно набутих на його виконання коштів, оскільки його укладено позивачем внаслідок навмисного введення відповідачем в оману щодо обов`язковості укладення такого договору , тобто обставини, яка має істотне значення,та замовчування відповідачем існування таких обставин.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Ноцький О.В. вимоги позову повністю підтримав та просив їх задовольнити з двох підстав: ч.1 ст.229 та ч.1 ст.230 ЦК України, оскільки спірний договір укладено позивачем під впливом помилки та під впливу обману, а також на підставі ст.1212 ЦК України стягнути з відповідача безпідставно набуті за ним грошові кошти в сумі125750, 84 грн. , сплачені ОСОБА_1 . Чернівецькій міські раді в якості пайового внеску .

В обґрунтування таких позовних вимог представник позивача послався на те, що в ході документальної підготовки виконання замовлення останнього на будівництво складської будівлі по АДРЕСА_1 представник Чернівецької міської ради не повідомив ОСОБА_1 про те, що з 01.01.2020 року виключено ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», яка зобов"язувала замовника будівництва сплачувати пайовий внесок, а тому укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не було обов`язковим та запевнив позивача, що без укладення між ним та відповідачем договору про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м.Чернівці, реалізація такого проекту є неможливою, ввівши таким чином останнього в оману. Сам же позивач про обставину виключення з закону вказаної статті , що має істотне значення, не знав та помилився щодо неї, вважаючи, що укладення спірного договору є обов`язковим згідно законодавства України, а також сплативши в подальшому на його виконання125750, 84 грн. Проте, на теперішній час Чернівецькою міською радою подано до суду позов про стягнення з ОСОБА_1 коштів за порушення зобов`язань відповідно до умов договору від 25.06.2020 року, а тому останній просить його визнати недійсним та стягнути з відповідача сплачений ним пайовий внесок як безпідставно набуті кошти (ст.1212 ЦК).

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вважаючи його безпідставним та необгрунтованим з підстав, викладених у її відзиві на позов від 10.08.2023 року про розуміння ОСОБА_1 умов договору від 25.06.2020 року, обсягу та необхідності виконання ним своїх зобов`язань згідно законодавства України, а також добровільного укладення позивачем цього договору та відсутності обставин введення при цьому його в оману відповідачем.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, надаючи оцінку укладеному між сторонами договору, встановив наступні обставини.

25 червня 2020 року між ОСОБА_1 та Чернівецькою міською радою укладено договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури, згідно з яким позивач зобов`язався при здійсненні будівництва складської будівлі по АДРЕСА_1 перерахувати до відповідного місцевого бюджету до 31.08.2022 року кошти для створення і розвитку інфраструктури міста Чернівці ( пайовий внесок) в сумі 125 750,84 грн.

Дія положення законодавства, яке зобов"язувало забудівників брати пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, припинилася 20.01.2020 року в зв"язку із виключенням ст. 40 із Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20.09.2019 року.

Положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі закону або рішення суду, яке набрало законної сили.

Слід також зазначити, що частиною третьою статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих власні правила поведінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом, і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках якщо : існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства;така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Як визначено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Як зазначено у п.п. 19,20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

У відповідності із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При зверненні до суду позивач посилався на те, що він допустився помилки відносно обставин, які мають істотне значення, оскільки вважав, що укладення оспорюваного договору є для нього обов`язковим. Проте, незнання закону чи неправильне його тлумачення не є підставою для визнання договору недійсним у відповідності до ст. 229 ЦК України. Зміна свого рішення або ставлення до наслідків правочину, після його укладення не повинна створювати уявлення про наявність помилки на момент укладення оспорюваного правочину.

Матеріали справи також не містять жодного доказу на підтвердження доводів позивача щодо введення його в оману.

Так, укладаючи25 червня 2020 року договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури, сторони визначили обов`язок позивача перерахувати відповідачу пайовий внесокпри здійсненні будівництва складської будівлі по АДРЕСА_1 та його розмір 125 750,84 грн. Позивач погодився з умовами зазначеного договору, підтвердивши у п.7.3 розуміння його умов та термінології, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 на договорі, який підтверджує його наміри та волевиявлення , а також забезпечує його ідентифікацію.

Таким чином, ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами, розумів зміст і суть оспорюваного правочину та його наслідки, погодився з ними, що підтверджується його особистим підписом, тобто, сторони досягли згоди з усіх істотних умов спірного правочину, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Окрім того, позивач, як було встановлено в судовому засіданні, сплатив грошові кошти у сумі 125 750,84 грн. на виконання умов договорувід 25.06.2020 року про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури .

Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, а також щодо навмисного введення його іншою стороною в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, і в чому ця омана полягала.

З огляду на зазначене, позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) та не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не довів вчинення правочину під впливом помилки та під впливом обману. Аргументи представника позивача в судовому засіданні про те, що у теперішній час, тобто після укладення оспорюваного договору, між сторонами виник спір щодо обумовлених ними наслідків несвоєчасного виконання позивачем своїх зобов`язань не впливають на дійсність спірного договору від 25.06.2020 року за часом його укладення. При цьому матеріали справи також не містять відомостей про звернення позивача з приводу порушення його прав, недостатності наданої йому відповідачем інформації щодо предмета договору саме в момент укладення оспорюваного правочину.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання укладеного сторонами 25.06.2020 року договорупро порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури недійсним, а також для стягнення сплачених на його виконання ОСОБА_1 грошових коштів, оскільки такі позовні вимоги є похідними від первісно заявлених, у задоволенні яких суд відмовляє.

В зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 280-282, 289, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання договору про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури недійсним та стягнення безпідставно набутих коштів повністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набуває законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 02 жовтня 2023 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Представник позивача: адвокат Ноцький Олександр Вікторович, посвідчення адвоката №170, видане 16.01.1998 року Чернівецькою обласною КДКА.

Відповідач : Чернівецька міська рада, 58002, м.Чернівці, площа Центральна,1.

СУДДЯ М.Є.БОЙКО