Справа № 307/3021/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого: судді Джуги С.Д.,

суддів: Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної інспекції архітектури та містобудування України на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2022 року у складі Чопик В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, ОСОБА_2 , треті особи: Державна інспекція архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування України у Закарпатській області, Відділ містобудування та архітектури Тересвянської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно,-

встановив :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Тересвянської селищної ради, ОСОБА_2 , треті особи: Державна інспекція архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування України у Закарпатській області, Відділ містобудування та архітектури Тересвянської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що він є власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 23.02.2018 року.

Крім цього, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.02.2018 року, ним набуто право власності на земельну ділянку площею 0,0924 га, кадастровий номер :03:004:0110 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, цільове призначення земельної ділянки було змінено для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №211274236 від 03.06.2020 р.

На вказаній земельній ділянці, ще до оформлення правовстановлюючих документів з належним цільовим призначенням на неї, ним було розпочато реконструкцію належного йому житлового будинку та збудовано будівлю торгово-офісного центру, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Після закінчення будівництва він звернувся у відповідні установи та підприємства з метою виготовлення всіх необхідних документів для подальшого оформлення права власності на зведену будівлю.

Відповідно до технічного паспорта на будівлю торгово-офісного центру, виготовленого 01.09.2020 р. ФОП ОСОБА_3 , до складу будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 входять: будівля торгово-офісного центру, позначена на плані літерами «АІІІ» та прибудова позначена на плані літерою «А'» загальною площею 1430,20 кв.м.

Згідно звіту за результатами технічного обстеження будівлі торгово-офісного центру, розташованого у АДРЕСА_1 складеного експертом з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_4 , за результатами проведеного технічного обстеження об`єкта встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

З висновку про вартість об`єкта оцінки, зробленого ТОВ «Ріалті-О», встановлено ринкову вартість об`єкту нерухомого майна, а саме станом на 01.08.2022 року вартість будівлі торгово-офісного центру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 складає 2 615 121,00 грн.

Водночас, незважаючи на те, що ним здійснено будівництво торгово-офісного центру за власний рахунок і таке не порушує прав та законних інтересів інших осіб, він не може зареєструвати за собою право власності на нерухоме майно, оскільки будівництво вказаного об`єкту, здійснено без дозвільних документів.

Повідомленням Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 16.09.2020 року, його проінформовано про неможливість прийняття в експлуатацію вищевказаного об`єкта будівництва та роз`яснено механізм узаконення будівництва шляхом визнання права власності у судовому порядку.

Довідкою №05-41-2/50 від 29.07.2022 року, виданою виконкомом Тересвянської селищної ради, підтверджується, що самовільно збудований торгово-офісний центр за адресою: АДРЕСА_1 , побудований на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_5 на праві приватної власності. Будівництво не порушує права користувачів, орендарів та власника земель комунальної власності.

Крім цього, як вбачається зі змісту вищевказаних договорів купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки від 23.02.2018 року, пунктом 16 кожного з них, передбачено, що його дружина ОСОБА_2 , надала згоду на придбання ним вищевказаних об`єктів нерухомості, лише на його ім`я, у спільну сумісну власність подружжя, що стверджується її особистими заявами.

Таким чином, придбані ним у шлюбі житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, об`єкт нерухомого майна будівлі торгово-офісного центру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 створений ним на земельній ділянці, яка оформлена на його ім`я, в результаті реконструкції оформленого на його ім`я будинку, однак за рахунок їх з дружиною спільної праці та спільних коштів, то стверджує, що визнання за ним права власності на зазначене нерухоме майно і подальша реєстрація його на його ім`я, не буде порушувати прав дружини як співвласника такого майна, а також прав інших осіб.

За вказаних обставин позивач просив суд визнати за ним, ОСОБА_1 , мешканцем АДРЕСА_2 , право приватної власності на будівлю торгово-офісного центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 України, до складу якої входять: будівля торгово-офісного центру, позначена на плані літерами «АІІІ» та прибудова позначена на плані літерою «А'», загальною площею 1430,20 кв.м.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2022 року заявлений позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на будівлю торгово-офісного центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 України, до складу якої входять: будівля торгово-офісного центру, позначена на плані літерами «АШ» та прибудова позначена на плані літерою «А'», загальною площею 1430,20 кв. м.

Не погодившись із вказаним рішенням, Державна інспекція архітектури та містобудування України оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом залишено поза увагою то факт, що питання оформлення права власності на самочинне будівництво не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати наявність спору про право; суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно та визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору; суд першої інстанції не врахував той факт, що у позивача відсутня проектна та робоча документація, що є грубим порушенням вимог статті 26 Закону №3038-УІ і є наслідком цілої низки помилково встановлених питань; визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва можливе виключно щодо об`єктів будівництва з незначним класом наслідків CCI; позивачем не надано належних доказів розрахунку класу наслідків об`єкта будівництва, розробленого уповноваженою на це особою, а отже й відсутні підстави для задоволення позову про визнання права власності. Крім того у ОСОБА_1 відсутні вихідні дані, розроблена та затверджена проектна документація, а також як документи, які надають право виконувати будівельні роботи, так і документи, що засвідчували б прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Полгар М.З, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Сторони в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Представник позивача адвокат Полгар М.З. надіслав суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з перебуванням його у відпустці. Відповідач ОСОБА_1 надіслала суду письмову заяву в якій просила відкласти розгляд справи в зв`язку з її вагітністю і підготовкою до пологів.

З приводу неявки даних осіб необхідно зауважити наступне.

Згідно із ч.3 п.п.10,11 ст.ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.1, ч.2 п.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що апеляційне провадження у даній справі відкрито у грудні 2022 року, розгляд справи раніше відкладався як за клопотанням представника позивача так і за клопотанням відповідача ОСОБА_2 , з представником позивача адвокатом Полгар М.З дата і час даного судового засідання була узгоджена в минулому судовому засіданні (08.06.2023 року), апеляційний суд дійшов висновку, що процесуальна поведінка представника позивача та відповідача ОСОБА_2 спрямована на затягування і перешкоджання розгляду справи, суперечить завданню цивільного судочинства, і фактично є зловживанням процесуальними правами, а тому відхиляє їх клопотання про відкладення розгляду справи, та на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливий розгляд даної справи у їх відсутності та відсутності інших учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , є власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 23.02.2018 року.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.02.2018 року, позивачем набуто право власності на земельну ділянку площею 0,0924 га, кадастровий номер :03:004:0110 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, цільове призначення земельної ділянки було змінено для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №211274236 від 03.06.2020 р.

На вказаній земельній ділянці, до зміни її цільового призначення, позивачем було розпочато реконструкцію належного йому житлового будинку та збудовано будівлю торгово-офісного центру, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорта на будівлю торгово-офісного центру, виготовленого 01.09.2020 р. ФОП ОСОБА_3 , до складу будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 входять: будівля торгово-офісного центру, позначена на плані літерами «АІІІ» та прибудова позначена на плані літерою «А'» загальною площею 1430,20 кв.м.

З довідки №05-41-2/50 від 29.07.2022 року, виданою виконкомом Тересвянської селищної ради, вбачається, що самовільно збудований торгово-офісний центр за адресою: АДРЕСА_1 , побудований на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_5 на праві приватної власності. Будівництво не порушує права користувачів, орендарів та власника земель комунальної власності.

З висновку про вартість об`єкта оцінки, зробленого ТОВ «Ріалті-О», вбачається ринкова вартість об`єкту нерухомого майна, а саме станом на 01.08.2022 року вартість будівлі торгово-офісного центру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 складає 2 615 121,00 грн.

Згідно звіту за результатами технічного обстеження будівлі торгово-офісного центру, розташованого у АДРЕСА_1 складеного експертом з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_4 , за результатами проведеного технічного обстеження об`єкта встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

Позивач звертався до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області по питанню можливості прийняття в експлуатацію збудованого об`єкта без дозвільних документів, тобто торгово-офісного центру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,

Повідомленням Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 16.09.2020 року, позивача проінформовано про неможливість прийняття в експлуатацію вищевказаного об`єкта будівництва та роз`яснено, що можливим механізмом узаконення вказаного будівництва є визнання права власності на збудований об`єкт за рішенням суду, після чого, відповідно до п.10 Порядку №461, у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Відповідно до ст.392 ЦПК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У ч.4 ст.373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Право власника на забудову земельної ділянки здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (ч. 3 ст.375 ЦК України).

Згідно із ч.4 ст. 375 ЦК України правові наслідки самочинної забудови, яку здійснює власник на його земельній ділянці встановлюються статтею 376 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.(ч.2 ст.376 ЦК України).

Частинами третьою, п`ятою, сьомою ст. 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

За загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.

На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 цього Закону).

Аналогічну позицію наведено у постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі №760/21223/17-ц.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (далі Порядок №461).

Відповідно до статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності», пункту 3 Порядку № 461 прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I-III категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Пунктом 3-1 Порядку № 461 визначено перелік документів, які має подати зацікавлена особа, для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту.

Вказані норми права, які регулюють порядок здійснення будівництва об`єктів, є такими, що відповідають критеріям правової визначеності і передбачуваності. Позивач не міг не знати про порядок здійснення будівництва об`єкта нерухомого майна торгово офісного центру площею 1430,20 кв.м., на власний ризик здійснював самочинне будівництво.

Згідно Листа управління ДАБІ в Закарпатській області №835/1007/1.20/2-20 від 16.09.2020 вбачається, що позивач звертався зі зверненням про надання інформації щодо можливості прийняти в експлуатацію збудованого ним об`єкту: «Будівництво торгово-офісного центру», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На вказане звернення управлінням ДАБІ в Закарпатській області було роз`яснено встановлений нормативно-правовими актами порядок прийняття в експлуатацію збудованого об`єкту, із посиланням на положення Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461 «Деякі питання виконання підготовчих та будівельних робіт», а також Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Крім цього, зазначено, що вказаний торгово-офісний центр має ознаки самочинного будівництва, що надає право його власнику звернутися в суд для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт (а.с. 40-41).

У пункті 17 Порядку № 461 зазначено, що замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю один примірник декларації щодо об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку; щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), за формою, наведеною у додатку 3 до цього Порядку; щодо самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду, за формою, наведеною у додатку 5 до цього Порядку.

Документи подають в електронній формі, паперовій формі або поштовим відправленням з описом вкладення через центри надання адміністративних послуг.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дня надходження декларації перевіряє повноту даних, зазначених у декларації, та забезпечує внесення інформації, зазначеної у декларації, до реєстру (пункті 18 Порядку № 461).

Відповідно до пункту 19 Порядку № 461 у разі подання чи оформлення декларації з порушенням установлених вимог орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає її замовнику (його уповноваженій особі) у спосіб, відповідно до якого були подані документи, з письмовим обґрунтуванням причин повернення у строк, передбачений для її реєстрації.

Після усунення недоліків, що спричинили повернення декларації, замовник (уповноважена ним особа) може повторно звернутися до органу державного архітектурно-будівельного контролю для реєстрації декларації.

Аналогічну позицію наведено у постанові Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №715/1650/22.

Суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Аналогічну позицію наведено у постанові Верховного Суду від 10.06.2021 у справі № 640/10719/17.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів звернення позивача у передбаченому законом порядку до компетентного органу державного архітектурно-будівельного контролю про прийняття самочинно збудованого об`єкту до експлуатації. З листа управління ДАБІ в Закарпатській області №835/1007/1.20/2-20 від 16.09.2020 вбачається, що позивач звернувся до Управління зі зверненням про надання інформації щодо можливості прийняття в експлуатацію збудованого ним об`єкту без дозвільних документів: «Будівництво торгово-офісного центру», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що не свідчить про дотримання порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Лист Управління ДАБІ в Закарпатській області №835/1007/1.20/2-20 від 16.09.2020 носить інформаційний характер та не свідчить про прийняття компетентним органом державного архітектурно-будівельного контролю рішення про відмову у прийнятті в експлуатацію самочинно збудованого об`єкту «Будівництво торгово-офісного центру», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Такі висновки узгоджуються із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 02.12.2015 у справі № 6-1328цс15 та постановах Верховного Суду від 04.06.2018 у справі № 640/13030/16-ц, від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17, від 19.05.2022 у справі № 263/8509/20, від 28.06.2023 у справі №715/1650/22.

Таким чином, позивач не звертався до компетентних органів з метою введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся до суду з позовом про визнання права власності.

Суд першої інстанції при розгляді справи вказані обставини справи та вимоги закону залишив поза увагою.

Суд першої інстанції, задовольняючи заявлений позов також виходив, зокрема, з того, що згідно звіту за результатами технічного обстеження будівлі торгово-офісного центру, розташованого у АДРЕСА_1 , який складений експертом з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_4 , встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

Однак, даний звіт не є належним та допустимим доказом, який підтверджує, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством. Згідно данного звіту у замовника будівництва відстутня проектна та робоча документація, що унеможливлює встановлення до якого классу наслідків відноситься об`єкт будівництва, оскільки відповідно до ч.6 ст. 32 Закону «Про регулювання містбудівної документації» віднесення об`єкта до певного классу наслідків (відповідальності) здійснюється проектною організацією за погодженням із замовником будівництва, а частиною 8 даної статті передбачено, що під час здійснення державного архітектурно-будівельного контролю на об`єктах самочинного будівництва клас наслідків таких об`єктів визначається самостійно відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю або із залученням експертної організації чи експерта, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат.

З матеріалів справи вбачається, що клас наслідків об`єкту самочинного будівництва - будівлі торгово-офісного центру, розташованого у АДРЕСА_1 не визначався за вищевказаною процедурою. Визначення класу наслідків об`єкту самочинного будівництва має істотне значення, оскільки визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва можливе виключно щодо об`єктів будівництва з незначним класом наслідків СС1.

Таким чином аналізом досліджених в судому засіданні доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів належними й допустимими доказами, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також що ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу, та наявність підстав для визнання за ним в судовому порядку права власності на самочинно побудований об`єкт нерухомого майна - будівлі торгово-офісного центру, розташованого у АДРЕСА_1 загальною площею 1430,20 кв.м.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, не врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не дав їм належної правової оцінки та дійшов неправильних висновків про задоволення заявленого позову.

Відповідно до ч.1 п.1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Виходячи з наведеного рішення суду першої інтонації підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні заявленого позову з вищенаведених підстав.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги Державною інспекцією архітектури та містобудування України сплачено 18 607,50 гривень (а.с.123), які підлягають стягненню на її користь з позивача.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Державної інспекції архітектури та містобудування України задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2022 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення.

У позові ОСОБА_1 до Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, ОСОБА_2 , треті особи: Державна інспекція архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування України у Закарпатській області, Відділ містобудування та архітектури Тересвянської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної інспекції архітектури та містобудування України 18 607 (вісімнадцять тисяч шістсот сім) гривень, 50 (п`ятдесят) копійок сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 14 вересня 2023 року.

Головуючий :

Судді: