Справа № 308/5183/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участі секретаря судового засідання Білак І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» про стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідача Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» про стягнення середнього заробітку.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 , з 20.05.2016 року працював у Комунальному некомерційному підприємстві «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради (КНП «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка») по безстроковому трудовому договору на посаді завідувача господарством.

03.01.2023 року він був звільнений з роботи на підставі ст. 38 К3пП України, що підтверджується наказом № 3-к від 03.01.2023 року.

Позивач зазначає,що на момент звільнення у Відповідача виникла заборгованість по заробітній платі та інших сум у розмірі 73.962,68 грн., а саме заборгованість щодо виплати заробітної плати в розмірі 58.800,33 грн., ПДФО - 13.313,28 грн., військового збору 1109.44 грн., профспілкового внеску 739,62.15 грн., а також щодо заборгованість щодо сплати ЄСВ у розмірі 16.271.79 грн., що підтверджується довідкою від 07.03.2023 року.

Позивач вказує на те, що на момент пред`явлення позову належні йому платежі та середній заробіток за весь час затримки належних йому сум не був виплачений. Вважає, що роботодавцем порушені його права та інтереси, а саме не здійснені належні виплати при звільненні та добровільно не виплачений середній заробіток за весь час затримки належних позивачу сум.

Вказує позивач і на те, що в день звільнення він працював, тому належні йому кошти підлягають до виплати в день звільнення, а саме 03.01.2023 року. Проте повний розрахунок із ним відповідачем не було проведено, що за твердженням позивача визнається відповідачем.

При обґрунтуванні позову ОСОБА_1 , посилається на положення ст.ст. ст. 43 Конституції України, ст. 116,117, ч. 1 ст. 233 КЗПП України, абзацу 3 п. 2, п. 5, абз. 1 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», ст. 134, ч. 3 ст. 175,

У позовній заяві вказано на те, що для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки належних позивачу сум по день фактичного розрахунку повинні братися останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, а саме звільнення. Звільнення відбулося 03.01.2023 року, що підтверджується наказом № 3-к від 03.01.2023 року, для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки належних позивачу сум по день фактичного розрахунку повинні братися заробітна плата за листопад та грудень 2022 року. Розмір заробітної плати ОСОБА_1 , за листопад та грудень 2022 року підтверджується довідкою про доходи № 5 від 31.03.2023 року.

Позивач вказує на те, що заробітна плата за листопад та грудень 2022 року становила 12.486,36 гривень, що підтверджується довідкою про доходи № 5 від 31.03.2023 року. Кількість відпрацьованих днів за два місяці перед звільненням позивача становило 43 день. Таким чином, його середньоденна заробітна плата складала 290.38 грн. (12.486.36/43=290.38 грн.). Середньомісячне число робочих дів у розрахунковому періоді з 03.01.2023 року по 31.03.2023 року становить 62 робочих днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки належних мені сум по день розрахунку за період з 03.01.2023 року по 31.03.2023 року (дату проведення розрахунку) складає 18.003.59 грн. (290.38 грн. х 62 = 18.003,59 грн.).

Враховуючи викладене, за твердженням позивача наявні підстави для стягнення з Відповідача середнього заробітку за весь час затримки належних працівнику сум по день розрахунку в розмірі 18003,59 гри.

Позивач просить суд: стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум по день фактичного розрахунку, який на 31.03.2023 року складає 18003,59 (вісімнадцять тисяч три гривень п`ятдесят дев`ять копійок). Стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати у справі.

Ухвалю судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.04.2023 вказану позовну заяву залишено без руху, із зазначенням недоліків які слід усунути.

01.05.2023 від позивача по справі надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків позивача.

Позивач у заяві вказує на те, що на момент пред`явлення позову належні йому платежі та середній заробіток за весь час затримки належних йому сум не був виплачений, через що він не може повідомити суду дату фактичного розрахунку, оскільки такий розрахунок не був проведений. Також не може повідомити суду відомості про відсутність взагалі такого розрахунку.

Також позивач зазначає, що до позовної заяви надана довідка № 22/01-13 від 07.03.2023 року, у якій зазначена заборгованість з виплати в тому числі за січень 2023 року у сумі 73962,68 грн., з них: сума ПДФО 13313,28 грн., сума військового збору 1109,44 грн., сума профспілкового внеску 739,62 грн., сума до видачі 55800,33 грн., заборгованість щодо сплати ЄСВ у розмірі 16271,79 грн.

Окрім того, ОСОБА_1 вказує на те, що після подання позову у даній справі Ужгородським міськрайонним судом винесене рішення у справі № 308/4069/23, яким стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради на його користь заборгованість із заробітної плати, що підтверджується рішенням від 24.03.2023 року.

Позивач звертає увагу суду на те, що спосіб захисту свого порушеного права шляхом досудового врегулювання спору не є обов`язковим до правовідносин, що складаються між сторонами, оскільки право особи на звернення до суду передбачено ст. 55 Конституції України, ст. 15, 16 Цивільного кодексу України.

Так, позивач просить суд: відкрити провадження у справі № 308/5183/23 за його позовом до Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради про стягнення середнього заробітку.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.05.2023, у справі відкрито провадження, справу постановлено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін по справі, за явними у справі у матеріалами.

На адресу відповідача, судом направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви із додатками, рекомендованим листом із повідомленням. Суд констатує, що лист отримано відповідачем 09.05.2023, згідно трекінгу відправки поштової кореспонденції.

Відзиву на позовну заяву, жодних заяв, пояснень з приводу позовної заяви, від відповідача на адресу суду не надходило.

Згідно ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши докази та письмові пояснення, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.2, п.4, п.6 , п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 03 січня 2023 року наказом Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради №3-к ОСОБА_1 звільнений з посади завідувача господарства згідно ст.. 38 КЗпП України.

Згідно довідки №22/01-13 від 07.03.2023 виданої Комунальним некомерційним підприємством «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради, ОСОБА_1 працював в Комунальному некомерційному підприємстві «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради з 20.05.2016 по 02.01.2023 на посаді завідувача господарства (стомат послуги). Заборгованість з виплати заробітної плати в тому числі за січень 2023 склала 73 962,68 грн., з них: сума ПДФО 13 313,28 грн., сума військового збору 1 109,44 грн., сума профспілкового внеску 739,62 грн., сума до видачі 58 800,33 грн. Заборгованість за установою по сплаті ЄСВ на ФОП в сумі 16 271,79 грн.

Згідно довідки про доходи від 31.03.23 року ОСОБА_1 за листопад та грудень 2022 нарахована заробітну плату 12486,36 грн. та отримано 9926,66 грн.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.04.2023, задоволено позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради про стягнення належних працівнику сум - задовольнити. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі в розмірі 58 800,33 грн. та 1073,60 грн. судового збору.

Спірні правовідносини виникли з трудових, саме на роботодавця покладено обов`язок довести виконання вимог законодавства щодо оплати праці.

Приписами статті 43 Конституції України регламентовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб….

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України - законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Предметом спору у цій справі є відносини щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати вихідної допомоги) при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Приписами КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Положення цієї статті КЗпП України кореспондують частині першій статті 1 Закону про оплату праці.

Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, незалежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.

Згідно матеріалів, наказу про звільнення ОСОБА_2 , було зобов`язано бухгалтерію нарахувати ОСОБА_1 компенсацію за 146 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період з 20 травня 2016 року по 03 січня 2023 року.

Як вбачається зі змісту довідки №22/01-13 від 07.03.2023 виданої Комунальним некомерційним підприємством «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради: заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 , на день звільнення, в тому числі за січень 2023 склала 73 962,68 грн., з них: сума ПДФО 13 313,28 грн., сума військового збору 1 109,44 грн., сума профспілкового внеску 739,62 грн., сума до видачі 58 800,33 грн. Заборгованість за установою по сплаті ЄСВ на ФОП в сумі 16 271,79 грн.

При цьому суд враховує і те, що вказаний розмір заборгованості по заробітній платі із відповідача стягнуто на користь позивача.

На час розгляду справи в суді відсутні відомості про остаточний розрахунок з позивачем, що свідчить про порушення відповідачем строків, встановлених статтею 116 КЗпП України, а тому суд вважає, що наявні правові підстави, визначені статтею 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Дане положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

У постанові від 31 травня 2023 року (справа № 757/74831/17 провадження № 61-8623св22) Верховний Суд у складі колегії суддів, зазначив, що згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Зі змісту довідки вбачається, що розмір нарахованої але невиплаченої колишньому робітнику суми, відповідачем фактично не заперечується. Окрім того, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.04.2023 (№3088/4069/23) набрало законної сили (30.05.2023 згідно відомостей ЄДРСР).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 , просить суд: стягнути із відповідача на його користь: середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум по день фактичного розрахунку, який на 31.03.2023 року складає 18 003.59 (вісімнадцять тисяч три гривні п`ятдесят дев`ять копійок).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100(з наступними змінами та доповненнями, далі - Порядок №100).

Зокрема п.2 Порядку №100 визначає, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.5 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таз згідно довідки про доходи, позивачу ОСОБА_3 за листопад 2022 року нарахована заробітну плату 6700,00 грн. та за грудень 5786,36 грн.

Заробітна плата позивача за листопад та грудень 2022 року становила 12.486.36 гривень, що підтверджується довідкою про доходи № 5 від 31.03.2023 року. Кількість відпрацьованих днів за вказані два місяці 43 день. Таким чином, середньоденна заробітна плата складала 290.38 грн. (12.486.36/ 43 =290.38 грн.).

Середньомісячне число робочих дів у розрахунковому періоді з 03.01.2023 року по 31.03.2023 року становить 62 робочих днів.

Таким чином, суд вважає доведеним, що розмір середнього заробітку за весь час затримки належних позивачу сум по день розрахунку за період з 03.01.2023 року по 31.03.2023 року складає 18003,59 грн. (290.38 грн. х 62 = 18003,59 грн.) в межах заявлених вимог.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з викладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Із змісту п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, суд вважає, що стягненню на користь позивача підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.01.2023 року по 31.03.2023 року в розмірі 18003,59 грн., яку зазначена позивачем в позовній заяві, оскільки суд відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України. Судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПУ України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд у відповідності до ст.141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» на користь позивача ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1073,60 грн.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 115, 116, 233 Кодексу законів про працю України, та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 247, 258, 263-265, 266, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» про стягнення середнього заробітку,- задовольнити.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за весь час затримки, а саме за період з 03.01.2023 по 31.03.2023 року в сумі 18003,59 (вісімнадцять тисяч три гривні 59 коп.).

Стягнути з відповідача Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1073,60 (одну тисячу сімдесят три гривні 60 коп.).

Повний текст рішення складено та підписано 05.12.2023 року

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач Комунального некомерційного підприємства «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради, наб. Незалежності, буд.8, м. Ужгород, 88000.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Фазикош О.В.