Провадження № 22-ц/801/1880/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Натальчук О. А.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 рокуСправа № 759/16787/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г. Денишенко Т. О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Натальчук О. А. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що у грудні 2013 року ОСОБА_1 позичила своєму племіннику відповідачу ОСОБА_2 4 000 доларів США, що станом на 22 листопада 2022 року за курсом НБУ становить 147 801,16 грн.

ОСОБА_2 зобов`язувався повернути борг протягом року, проте своє зобов`язання він не виконував, постійно знаходячи різні причини для відмови, однак враховуючи, що відповідач є її племінником вона чекала повернення боргу, постійно нагадувала про зобов`язання.

У вересні 2016 року позивачка випадково зустрілася із відповідачем, після чого ним було повернуто 200 доларів США і 23 вересня 2016 року він надав розписку, згідно із якою зобов`язався повернути решту боргу у розмірі 3 800 доларів США до кінця 2017 року.

У подальшому ОСОБА_1 особисто забирала у ОСОБА_2 борг готівкою, а саме: 22 жовтня 2018 року було повернуто 2 900 грн, 26 квітня 2019 року 2 700 грн, 12 жовтня 2019 року 2 500 грн, 17 листопада 2019 року 2500 грн, 26 грудня 2019 року 2 400 грн, 26 січня 2020 року 2 500 грн, 12 лютого 2020 року 2 500 грн, 19 червня 2020 року 2 500 грн.

15 грудня 2021 року та 14 січня 2022 року відповідач перерахував по 2 500 грн на банківський рахунок ОСОБА_1 , однак, після останнього розрахунку надходження коштів припинилося.

На адресу здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_2 було направлено вимогу про повернення боргу.

29 січня 2022 року відбулася переписка з дружиною відповідача, в якій вона переконувала у помилковості розрахунків ОСОБА_1 .

У зв`язку із наведеними обставинами, ОСОБА_1 звернувшись в суд із даним позовом, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь залишок боргу у розмірі 103 460,81 грн, а саме 2800 доларів, та понесені нею судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що факт передачі коштів в даному конкретному випадку підтверджується розпискою (борговою розпискою) від 23 вересня 2016 року, яка містить суму отриманих коштів та дату їх повернення. Матеріали справи не містять доказів щодо повернення грошових коштів позичальником позикодавцю особисто, або повернення даних коштів іншими особами. Відсутність доказів повернення коштів, свідчить, що ОСОБА_2 ні в строк передбачений договором, ні на час розгляду справи грошові кошти позивачу не повернув, а тому вимоги позивача щодо стягнення суми позики ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Водночас за умовами договору сторони погодили, що повернення коштів відповідач мав здійснити до кінця 2017 року, тобто до 31 грудня 2017 року. Таким чином, строк виконання зобов`язання минув 31 грудня 2017 року, відповідно строк позовної давності сплинув 31 грудня 2020 року, в той час як позивачка звернулась в суд із даним позовом лише 22 листопада 2022 року, тобто з пропуском визначеного законом строку.

Вимогу до ОСОБА_2 про повернення боргу суд оцінив критично, оскільки ОСОБА_1 не надала належних доказів, що дана вимога була надіслана відповідачу та відповідно отримана ним. Також суд критично оцінив роздруківку електронного листування за допомогою месенджерів, оскільки з її змісту неможливо встановити учасників та не можна підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних правовідносин.

На думку суду першої інстанції, надана позивачкою виписка по рахунку про те, що ОСОБА_1 у рахунок погашення боргу отримала від ОСОБА_2 двічі суму по 2 500 грн є неналежним доказом, оскільки дана виписка не відповідає вимогам ст. 77 ЦПК України, адже з її змісту неможливо встановити кому належить рахунок на який перераховував кошти ОСОБА_2 ; відсутня дата перерахування; не зазначено, що це внесення суми коштів в рахунок погашення боргу, тощо. Тому дана виписка за відсутності інших доказів про вчинення боржником дій з визнання ним свого боргу не є достатнім доказом для того, щоб визнати встановленим факт часткового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення коштів згідно з договором позики від 23 вересня 2016 року та відповідно підтвердженням факту переривання строку позовної давності.

Відтак суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, застосувавши строки позовної давності у даному спорі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У серпні 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 22 серпня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В. судді: Копаничук С. Г. Денишенко Т. О.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 серпня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 серпня 2023 року справу призначено до розгляду на 14 вересня 2023 року в порядку письмового провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не спростував перерахунку коштів 15 грудня 2021 року та 14 січня 2022 року на картковий рахунок позивачки саме в рахунок повернення боргу, суд не врахував той факт, що інших грошових відносин крім боргових між сторонами не виникало.

Суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про те, що відсутні відомості про надсилання та отримання ОСОБА_2 вимоги про повернення боргу, оскільки це підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією.

Відповідач перестав виконувати взяті на себе зобов`язання після останнього платежу 14 січня 2022 року. Оскільки кінцевої дати розрахунку сторони не досягнули, то дата направлення відповідачу вимоги про повернення боргу є початком відліку строку позовної давності, а тому строк позовної давності позивачкою не пропущено.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до розписки від 23 вересня 2016 року, написаної ОСОБА_2 власноруч, він позичив у ОСОБА_1 у грудні 2013 року 4 000 доларів. На 23 вересня 2016 року він віддав 200 доларів, залишок боргу 3 800 доларів. Борг зобов`язується віддати до кінця 2017 року (а. с. 22, том 1).

10 жовтня 2022 року позивачка кур`єрською доставкою «Нова Пошта» надсилала на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу (а. с. 11-15, том 1), яку він отримав та 11 жовтня 2023 року повернув на зворотню адресу (а. с. 20, том 1).

13 жовтня 2022 року позивачка повторно відправила ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу, яку він відповідно до відмітки на рекомендованому поштовому повідомлення про вручення поштового відправлення «Укрпошти» отримав 21 жовтня 2022 року (а. с. 21, том 1).

03 листопада 2022 року ОСОБА_1 зверталася до Святошинського управління Національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, щодо неповернення суми боргу. Заява зареєстрована 03.11.2022 за вх. №М-1946, ЄО68459 (а. с. 16-18, том 1).

Дана заява була розглянута начальником управління поліції та повідомлено ОСОБА_3 про відсутність обставин та фактичних даних, які б свідчили про наявність в даній події ознак кримінального правопорушення (а. с.19, том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Звертаючись в суд із позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики.

Оскільки факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів у борг від ОСОБА_4 встановлено рішенням суду першої інстанції та вказана обставина не оскаржується жодною зі сторін, тому апеляційний суд не переглядає рішення районного суду у цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на пропущення ОСОБА_1 строку позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Частиною 1 статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді.

Законом установлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Із матеріалів справи встановлено, що кінцевим строком виконання ОСОБА_2 грошового зобов`язання із повернення боргу за договором позики відповідно до наданої ним розписки від 23 вересня 2016 року є 31 грудня 2017 року.

Відтак, ОСОБА_1 могла реалізувати своє право на звернення до суду із позовом протягом трьох років до 1 січня 2021 року.

Відповідно до положень частини першої статті 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги та апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначала, що отримувала кошти на погашення боргу від ОСОБА_2 : 22 жовтня 2018 року 2 900 грн, 26 квітня 2019 року 2 700 грн, 12 жовтня 2019 року 2 500 грн, 17 листопада 2019 року 2500 грн, 26 грудня 2019 року 2 400 грн, 26 січня 2020 року 2 500 грн, 12 лютого 2020 року 2 500 грн, 19 червня 2020 року 2 500 грн.

Проте повернення ОСОБА_2 цих коштів не підтверджується жодними належними та допустимими доказами у матеріалах справи.

Також зі змісту долученої до позовної заяви копії виписки по рахунку неможливо встановити кому належить рахунок на який здійснювався переказ коштів ОСОБА_2 , дату операцій, відсутнє призначення платежу.

Відтак у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази факту часткового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення коштів згідно з договором позики від 23 вересня 2016 року та відповідно факту переривання строку позовної давності.

Твердження позивачки в апеляційній скарзі про отримання відповідачем вимоги про повернення боргу від 10 жовтня 2022 року, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки така вимога була надіслана ОСОБА_2 після спливу строку позовної давності, тому хоча районний суд помилково зазначив про відсутність доказів її отримання відповідачем, на правильність висновків суду дана обставина не впливає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Водночас апеляційний суд зауважує на тому, що виходячи зі змісту ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним (здійсненим за наявності достатньої правової підстави), установлюючи для такої особи заборону вимагати повернення виконаного.

Цивільний кодекс не визначає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Пропущення позовної давності не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (ч. 2 ст. 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/32377/15-ц.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 липня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за нею.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. Г. Копаничук

Т. О. Денишенко