Дата документу 03.10.2023 Справа № 317/1251/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/1251/22
Провадження №22-ц/807/1636/23
Головуючий в 1-й інстанції - Нікітін В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А,В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Тивоненко Данила Руслановича на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 червня 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 29 червня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опаки та піклування) про визначення місця проживання малолітніх дітей,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання трьох малолітніх дітей з батьком. Позов обґрунтовано наступним. 25 жовтня 2013 року між сторонами у справі був укладений шлюб, від якого вони мають трьох малолітніх дітей. Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 30 травня 2019 року шлюб було розірвано, а рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 17 травня 2019 року з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей сторін, які залишились проживати з матір`ю. Заборгованість з аліментів у позивача відсутня. При розгляді в суді питання про стягнення аліментів ОСОБА_1 подавався зустрічний позов, в якому він просив визначити місце проживання дітей з ним, однак в задоволенні цього позову йому було відмовлено. Після розірвання шлюбу відповідачка ОСОБА_2 вивезла дітей до своїх батьків, які проживають у Веселівському районі Запорізької області, який був окупований російськими військами на початку 2022 року. Сама відповідачка проживає і працює в місті Запоріжжі, а дітьми опікувались її батьки. Оскільки відповідачка ОСОБА_2 фактично дітьми не опікується, а перебування дітей на окупованій території створює загрозу їх життю та здоров`ю, позивач просив суд задовольнити позов та визначити місце проживання дітей з ним. В разі задоволення позову він має намір виїхати на непідконтрольну територію разом з волонтерами та забрати дітей. Зазначив, що його доходи та умови його проживання повністю здатні задовольнити всі потреби їх з відповідачкою дітей.

РішеннямХортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2023 року, позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_2 ) про визначення місця проживання малолітніх дітей залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Тивоненко Данила Руслановича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції помилково встановив, що раніше виниклий спір щодо місця проживання дітей був вирішений на користь матері. При розгляді справи не враховано, що батько намагається протягом 4 років визначити місце проживання дітей з собою, мати не забезпечує дітей всім необхідним для належного проживання та навчання, думка дітей щодо позову висловлена під впливом матері.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника, адвоката Журавльова Д.І., зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що від шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В матеріалах справи міститься копія рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя по справі № 336/1283/19 від 30 травня 2019 року, яким підтверджено факт розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 25 жовтня 2013 року.

Крім того, як вбачається з копії постанови Запорізького апеляційного суду по справі № 336/1282/19 (№ 22-ц/807/2790/21), між сторонами вже виникав спір про визначення місця проживання дітей, який судом був вирішений на користь матері. Рішенням суду першої інстанції в цій справі з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти.

Також судом досліджені документи, надані позивачем разом з позовною заявою: розрахунок заборгованості за аліментами позивача перед відповідачем від 20 червня 2022 року з нульовою сумою заборгованості; договір купівлі-продажу житлового будинку; подяки позивачу зі школи тощо.

Відповідно до актів обстеження умов проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 20 вересня 2022 року та 15 вересня 2022 року відповідно, встановлено, що і матір`ю і батьком створено належні умови для проживання, навчання та відпочинку дітей. Досліджені інші документи, що стосуються умов проживання як у матері, так і батька.

Судом також досліджений розрахунок заборгованості за аліментами від 09 серпня 2022 року, за яким суму заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за аліментами на дітей, що стягнуті рішенням суду по справі № 336/1282/19, визначено в розмірі 115 173,92 грн. Цей розрахунок наданий представником відповідачки разом з відзивом на позовну заяву.

Крім того, 20 лютого 2023 року до суду надійшов висновок Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № 22.04/01-34/688 від 25 листопада 2022 року про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , відповідно до якого орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання дітей з батьком - позивачем ОСОБА_1 .

Судом досліджений й наданий представником відповідача розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за аліментами від 14 березня 2023 року, за яким сума заборгованості становить 117 173,99 грн.

Безпосередньою підставою для визначення місця проживання дітей з батьком визначено те, що діти перебувають на окупованій російськими військами території Веселівського району, а відповідачка ОСОБА_2 проживає окремо від них в місті Запоріжжі.

Між тим, з вересня 2022 року діти проживають в місті Запоріжжі зі своєю матір`ю - відповідачкою ОСОБА_2 , яка належним чином ставиться до своїх материнських обов`язків по відношенню до них. Будь-яких доказів зворотного позивачем суду не надано.

В судовому засіданні 12 травня 2023 року, проведеному за участю психолога ОСОБА_6 та без присутності сторін, судом була вислухана думка малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які повідомили суд, що проживають разом з матір`ю і їм добре з нею. Переїжджати до батька вони категорично не хочуть, хоча і люблять його. Мати забезпечує їх всім необхідним і їм дуже добре жити з мамою.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даній справі відсутні підстави для зміни місця проживання дітей, які були зазначені позивачем в позовній заяві. Крім того, судом встановлена однозначна прихильність всіх трьох дітей до матері, що відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України обов`язково має бути враховано судом. Висновок органу опіки та піклування в даній справі щодо доцільності проживання дітей з батьком суд оцінив критично, адже в його основу покладено відомості, які не знайшли свого підтвердження в суді: починаючи з вересня 2022 року діти перебувають на території міста Запоріжжя, а не в окупованому Веселівському районі, як зазначено у висновку; у ОСОБА_1 існує значна сума заборгованості з аліментів на дітей (що підтверджено розрахунком від 14 березня 2023 року), в той час як у висновку констатовано відсутність такої заборгованості. В наданому органом опіки до суду висновку міститься інформація про те, що і мати і батько створили належні умови для проживання, навчання та відпочинку дітей, але чому орган вирішив, що дітям доцільно проживати саме з батьком, а не з матір`ю, з висновку встановити неможливо, оскільки в ньому відсутнє будь-яке мотивування. За таких обставин суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд першої інстанції встановив, що і батько, і мати здатні забезпечити належні умови для виховання та розвитку дітей, між тим всі троє дітей більш прихильні до матері та виявили бажання проживати разом із нею. Висновок органу опіки та піклування, обґрунтовано не взятий судом першої інстанції до уваги, оскільки обставини, які в ньому зафіксовані не є актуальними на час розгляду справи.

Наразі діти проживають у м. Запоріжжі, і безперешкодно можуть спілкуватися з батьком, проводити з ним час. Таким чином, позивач у справі буде приймати безпосередню участь у вихованні, догляді, навчанні та дозвіллі дітей, що забезпечить їх гармонійний розвиток і не порушить права позивача.

Таким чином, під час розгляду справи не встановлено обставин, які б вказували на необхідність та доцільність визначення місця проживання дітей з батьком.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Тивоненко Данила Руслановича залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 червня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 11 жовтня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О. З. Поляков