ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5942/23 Справа № 932/7/23 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В.І. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 932/7/23

Номер провадження 22-ц/803/5942/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Паромової О.О.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року головуючого судді Цитульського В.І. зі складанням повного тексту судового рішення 21 квітня 2023 року по цивільній справі про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі-ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивований тим, що позивач у період з 03 квітня 2007 року по 29 лютого 2020 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем. При звільненні з роботи відповідач не здійснив з нею остаточного розрахунку, не виплативши їй заборгованість із заробітної плати приблизно 18 518,50 грн. Зазначено, що окрім заборгованості із заробітної плати, також підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні по день ухвалення судом рішення.

Просила стягнути на її користь з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» заборгованість по заробітній платі у розмірі 18 518,50 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з наступного дня після звільнення з 01 березня 2020 року по день ухвалення судом рішення по справі, розмір якого на день звернення до суду 13 лютого 2022 року складає в розмірі 258 999,88 грн, та судові витрати в розмірі 2590 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 18 518, 50 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 146 931, 84 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

В апеляційній скарзі ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» просить змінити рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 146 931, 84 грн до 18 000 грн, посилаючись на неповне з'ясування обставин по справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що в мотивувальній частині рішення суду відображені відомості, які не відповідають дійсності, що призвело до невірного застосування норм права стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так, в рішенні зазначено, що моментом звернення до суду позивачем є 03 березня 2022 року, таким чином судом стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2020 року по 18 липня 2022 року, тобто за 594 дні, що становить 146 931,84 грн. Однак, виходячи з того, що сама позовна заява датована 13 листопада 2022 року, то моментом звернення до суду не може бути 03 березня 2022 року, а отже, вважають, що датою надходження позовної заяви до суду слід вважати 28 грудня 2022 року, як це зазначено в ухвалі про відкриття провадження по справі.

Також, зазначено, що обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців. Оскільки позивач звернулася до суду з даним позовом 28 грудня 2022 року, тобто, вже після набрання законної сили Законом України № 2352-ІХ, то слід дійти висновку, що вона має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не більш як за 6 місяців.

До того ж, зазначено, що стягнення з відповідача у повному обсязі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 146 931,84 грн не є справедливим та не відповідає балансу між інтересами працівника та роботодавця, оскільки він фактично у 8 разів перевищує розмір заборгованості по заробітній платі у сумі 18 518,50 грн. Судом не враховано критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, зазначено, що позивач звернулася до суду з даним позовом через 2 роки 10 місяців після звільнення, що на думку відповідача свідчить про умисне зволікання з метою подальшого особистого збагачення за рахунок відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» у судове засідання апеляційного суду не з`явився, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи ( а.с. 81,85,87), що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їхню відсутність. Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому апеляційним судом законність та обґрунтованість рішення перевіряється тільки у вказаній частині .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 03 квітня 2007 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем та 29 лютого 2020 року її було звільнено згідно ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 8).

Згідно довідки ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 23 листопада 2022 року №01/11-292/9, ДП «ВК «Краснолиманська» має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати, яка складає: грудень 2019 р. - 44,52 грн., січень 2020 р. - 5059,58 грн., лютий 2020 р. - 13376,17 грн., квітень 2020 р. - 9,07 грн., червень 2020 р. - 5,83 грн., липень 2020 р. 23,33 грн. усього 18 518,50 грн. Суми вказані після утримання обов`язкових податків та зборів (а.с. 9).

Відповідно до довідки ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 23 листопада 2022 року, середньоденний заробіток позивача склав 247,36 грн (а.с. 10).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 18 518,50 грн підлягає стягненню з відповідача ,який при звільненні не провів з позивачем остаточного розрахунку та не виплатив позивачу нараховану їй заробітну плату . Крім того , позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2020 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 18 липня 2022 року включно, тобто до дня набрання чинності Законом України № 2352-ІХ.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитись з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Рішенням суду у цій справі було встановлено, що позивачем доведено факт того, що мало місцем порушення законодавства про працю, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими.

Суд першої інстанції, встановивши, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку. Про те не вірно визначив суму що підлягає до стягнення.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: -розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-62цс18), зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, сума заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем на час звільнення становила 18 518,50 грн.

Судом першої інстанції визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2020 року по 18 липня 2022 року включно у розмірі 146 931,84 грн (247,36 грн х 594 днів = 146 931,84 грн), що значно перевищує суму заборгованості по заробітній платі та є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення, несправедливим щодо роботодавця та порушує принцип співмірності, відтак апеляційний суд вбачає можливим зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 , та визначає такий в розмірі 18 518,50 грн, вважає, що такий розмір середнього заробітку є співмірним розміру невиплачених при звільненні сум, справедливим і таким, що відповідає обставинам даної справи.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 18 518,50 грн.

Зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), а також висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18 (провадження № 61-21117св19), від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19 (провадження № 61-1610св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15 (провадження № 61-4141св20), від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17 (провадження № 61-9206св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 542/656/16-ц (провадження № 61-21050св19, від 24 лютого 2021 року у справі № 592/3597/20 (провадження № 61-15108св20), від 03 березня 2021 року у справі № 279/6777/19 (провадження № 61-9918св20), від 24 березня 2021 року у справі 359/8379/17 (провадження № 61-13585св20) та від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19 (провадження № 61-10729св20).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України) .

З урахування викладеного, суд апеляційної інстанції змінює розподіл судових витрат та вважає необхідним, пропорційно розміру задоволених позовних вимог за подання позовної заяви , зменшити суму судового збору з 1469,31 грн до 185,18 грн ,яка підлягає стягненню з підприємства на користь ОСОБА_1 та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції стягнути з ОСОБА_1 на користь ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1860,54 грн .

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» - задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення суми судового збору змінити.

Зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», , адреса: 85310, Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, 9, на користь ОСОБА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 146931 (сто сорок шість тисяч дев`ятсот тридцять одна) грн 84 коп. до 18518 (вісімнадцять тисяч п`ятсот вісімнадцять) грн 50 коп. та суму судового збору з 1469 (одна тисяча чотириста шістдесят дев`ять) грн 31 коп. до 185 (сто вісімдесят п`ять ) грн. 18 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», , адреса: 85310, Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, 9, судові витрати по сплаті судового збору 1860 (одна тисяча вісімсот шістдесят ) грн 54 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 26 вересня 2023 року .

Судді: