КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи:357/5588/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6616/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Ярмола О.Я.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Ольшевський П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Кривенький Сергій Анатолійович про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2023 року,

встановив:

в липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області Кривеньким С.А.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2023 року у задоволенні позову - було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 -

ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що він та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 . Під впливом обману з боку ОСОБА_3 він 10 листопада 2017 року подарував належне йому нежиле приміщення. До цього 19.12.2016 він надав в безоплатне користування нежитлове приміщення №1 по АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_3 , строком до 19.12.2019. В серпні-вересні 2017 року дружина та донька вмовили його подарувати вищевказане нежиле приміщення дочці для здійснення нею підприємницької діяльності. Позивач надав нотаріальний дозвіл на відкриття фізичної особи-підприємця неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 та разом із ОСОБА_3 отримали відповідні дозволи для оформлення договору дарування нежитлового приміщення на доньку ОСОБА_2 10 листопада 2017 року він подарував вказане нежитлове приміщення своїй доньці ОСОБА_2 . Однак, після розірвання шлюбу із ОСОБА_3 01.06.2022, йому стало відомо, що дарування нежилого приміщення було здійснено під впливом обману, оскільки через рік після укладення договору дарування цього приміщення, в листопаді 2018 року донька припинила свою підприємницьку діяльність, кошти не заробляє, та віддала безоплатно в оренду своє нежитлове приміщення ОСОБА_3 . Той факт, що ОСОБА_3 користується даним приміщенням на безоплатній основі свідчить про введення його в оману при даруванні нежитлового приміщення дочці нібито для здійснення нею підприємницької діяльності. Також, після укладення договору дарування відповідачка не змінила особові рахунки в підприємствах, що надають комунальні послуги і на момент подання позову всі рахунки зареєстровані на нього, і він сплачує кошти за надані комунальні послуги в спірному нежилому приміщенні. За таких обставин вважає, що договір дарування спірного нежитлового приміщення є недійсним та підлягає скасуванню з вищевказаних підстав. Також він зазначає, що строк позовної давності на визнання договору дарування недійсним почався з моменту коли позивач розірвав шлюб із ОСОБА_3 , тобто після 01.06.2022, та знайшов відповідні документи(договори) на оренду нежилого приміщення, дізнався про припинення дочкою підприємницької діяльності, тобто дізнався про обман.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів підстав для визнання договору недійсним.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 203, 215, 230, 229-233, 334, 717, 722 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи і було правильно встановлено судом, за договором дарування нежитлового приміщення від 10.11.2017 ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 , яка діяла за згодою матері ОСОБА_3 та батька ОСОБА_1 , прийняла в дар нежитлове приміщення № 1, загальною площею 108,00 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором, який посвідчений 10.11.2017 приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривеньким С.А., зареєстрований в реєстрі за № 1371. (а.с. 8-9).

Пунктами 5.1, 5.2., 5.3., 5.4., 5.7. договору сторони передбачили, що дарувальник та обдаровувана у присутності нотаріуса ствердили, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлене ним; волевиявлення сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі; договір, що укладається не має характеру фіктивного чи удаваного правочину; вони не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин, у хворобливому стані, не страждають у момент укладення договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті.

Також, пунктом 8 оскарженого договору дарування сторони погодили, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдарованою будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 10.11.2017 належним чином зареєструвала право власності на подароване їй нежитлове приміщення (а.с. 9).

З копії рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24.10.2017 за № 403 вбачається, що позивач з дружиною ОСОБА_3 , як батьки, на той час неповнолітньої ОСОБА_2 , отримали дозвіл на прийняття їхньою неповнолітньою донькою в дар нежитлового приміщення (а.с.13).

Також позивач та третя особа ОСОБА_3 , як законні представники своєї доньки ОСОБА_2 , нотаріально посвідчили свої заяви про надання згоди на заняття їхньою неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 підприємницькою діяльністю (а.с. 14).

Встановлено, що 21.12.2017 відповідач ОСОБА_2 передала в оренду третій особі ОСОБА_3 своє нежиле приміщення (а.с.1-16).

23.11.2018 відповідач ОСОБА_2 подала заяву про припинення підприємницької діяльності (а.с.19).

01.12.2018 відповідач ОСОБА_2 уклала з третьою особою - ОСОБА_3 договір позички належного їй нежилого приміщення (а.с.20).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Частиною першою статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За загальним правилом тягар доказування недійсності правочину покладається на позивача.

Належних та достовірних доказів того, що на момент укладення договору дарування позивач помилявся з природою його укладення позивачем надано не було.

Так, з пояснень позивача, наданих ним в суді першої інстанції слідує, що на момент укладення договору дарування нежитлового приміщення, його донька була зареєстрована як ФОП, він бажав виховувати у своєї доньки самостійність, погодився подарувати їй приміщення, щоб дитина дорослішала та заробляла собі на життя.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач на момент укладення оспорюваного договору дарування не міг помилятися стосовно правової природи укладеного ним правочину та не існувало обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки укладення такого правочину.

Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо відчуження майна через 5 років після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку/обман стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.

Посилання позивача на договір оренди нежитлового приміщення від 21.12.2017, угоду про дострокове розірвання договору оренди нежитлового приміщення, акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.12.2018, договір позички нежитлового приміщенні від 01.12.2018, як на підставу для задоволення позову не можуть бути прийняті до уваги, оскільки переважна більшість доводів у позовній заяві та зібрані матеріали справи вказують, що саме після укладення договору дарування позивачу стало відомо, що спірне нежитлове приміщення не використовується його донькою в підприємницьких цілях, з метою отримання прибутку, а надано в оренду своїй матері на безоплатній основі, та через рік після укладення договору дарування відповідачка припинила підприємницьку діяльність. Наведені обставини не можуть бути правовою підставою для визнання недійсним договору дарування з підстав введення сторони в оману, оскільки обман мав існувати саме на момент вчинення такого правочину.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідач, як власник нежитлового приміщення, на власний розсуд розпорядилась своїм майном, і передача в грудні 2018 року в позику свого нежитлового приміщення іншій особі не порушує права позивача. Відповідач у відповідності до ст. 717,722 ЦК України прийняла подарунок, вступила у користування та розпорядження майном, вчиняє всі права власника нежитлового приміщення, які виникли в зв`язку з переходом права власності, несе тягар утримання належного їй на праві власності нежитлового приміщення, що підтверджено квитанціями про оплату.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку про те, що позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування та безоплатно передає своїй доньці нежитлове приміщення, а подальше виникнення суперечностей та конфліктів щодо умов використання цього майна, не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки суперечить нормам права, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний правочин був укладений під впливом обману, а тому повинен бути визнаний недійсним, не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.).

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №753/10863/16-ц та від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17.

Із оспорюваного договору вбачається, що при його укладенні, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як і свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що позивач і на час звернення з даним позовом сплачує комунальні послуги в спірному нежитловому приміщенні колегією суддів відхиляються, оскільки допомога в оплаті комунальних платежів в нежитловому приміщенні №1 по б-ру Олександрійському, №12 коштом позивача, також не є підставою для визнання договору дарування недійсним та не свідчить про фіктивність правочину. Крім того, як пояснив позивач в суді першої інстанції, що він матеріально допомагав і буде допомагати своїй доньці, та незалежно від наслідків розгляду даного спору, нежитлове приміщення належатиме його доньці. Наведена позиція є суперечливою щодо підстав та обставин, викладених в позовній заяві.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом 30 днів.

Повний текст постанови виготовлено 09 жовтня 2023 року.

Головуючий

Судді