КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/4613/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 листопада 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в м. Києві, Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Романишеної І.П. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУ НП у м. Києві Кононченка Сергія Анатолійовича, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення майнової та моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, уточнивши позовні вимоги 20 лютого 2023 року, просив стягнути на свою користь за рахунок Державного бюджету України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 372410 грн. вартості втраченого автомобіля, 4000 грн. вартості проведення експертної оцінки, 20000 грн. моральної шкоди за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в м. Києві, покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивував тим, що є власником автомобіля Mercedes-Benz 320 SE, 04 червня 2018 року вказаний автомобіль було зупинено, затримано та вилучено працівниками поліції.

05 червня 2018 року до ЄРДР внесено запис про кримінальне провадження № 0002387 з наступною фабулою: «04.06.2018 приблизно о 19 год. 00 хв. за адресою м. Київ бульв. Л.Українки 9 було встановлено автомобіль Mercedes-Benz, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками зміни ідентифікаційного номеру кузова НОМЕР_2 ». Вказаний автомобіль був речовим доказом в кримінальному провадженні.

В подальшому позивачу було повернуто свідоцтво про реєстрацію автомобіля. Згідно відповіді ГУ НП в м. Києві від 03 грудня 2021 року на адвокатський запит, в зв`язку з незаконним заволодінням транспортними засобами з території майданчику зберігання тимчасово вилучених транспортних засобів по вул. Промисловій, 4 в м. Києві повернути тимчасово вилучений автомобіль не надалось можливим, було порушено кримінальне провадження ДБР за фактом незаконного володіння автомобілем. Вартість автомобіля згідно дослідження про визначення ринкової вартості від 24 січня 2022 року № 3/22 склала 372410 грн., а вартість послуг з експертної оцінки - 4000 грн. Таким чином, станом на дату звернення з позовом органами досудового розслідування втрачений належний позивачу автомобіль, що порушує його права та завдало значної матеріальної й моральної шкоди, позивач був позбавлений не тільки власності, а й можливості вільного комфортного пересування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування майнової шкоди в розмірі 372410 грн., моральної шкоди в розмірі 10000 грн., в решті позову відмовлено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 3824,10 грн., експертного дослідження в розмірі 3898,07 грн., повернуто ОСОБА_1 з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір в розмірі 2321 грн.

Відповідач Головне управління Національної поліції у м. Києві, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що позивачем не доведено протиправності дій і вини держави в особі відповідачів, невірно встановлено належним відповідачем ГУ НП у м. Києві з урахуванням норм ст. 1174 ЦК України.

Судом не враховано, що у кримінальному провадженні, відкритому ДБР за фактом незаконного заволодіння автомобіля, встановлюються винні особи, позивач статусу потерпілого у кримінальному провадженні не має, а збитки не можуть покладатися на державу самим фактом їх понесення.

Вказував, що судом першої інстанції не надано, з урахуванням принципу змагальності сторін, належної оцінки обставинам справи і доказам, що їх підтверджують, оскільки судом не встановлено на підставі процесуальних документів статус автомобіля Mercedes-Benz д.н.з. НОМЕР_1 в кримінальному провадженні № 0002387, не витребувано з ДБР інформацію щодо дійсної вартості автомобіля, помилково враховано висновок про вартість, зроблений оцінювачем, який не є належним і допустимим доказом, залишено поза увагою, що позивачем не доведено всіх обставин завданої шкоди та її розміру, при цьому розмір шкоди визначено судом в сумі 372410 грн. з урахуванням ПДВ 20 %, право власності на автомобіль не встановлено належними доказами.

Вважав, що судом першої інстанції надано перевагу доводам позивача і не враховано відсутність доказів (копій процесуальних документів, які містяться в матеріалах кримінального провадження, які суд не витребував, задовольнивши клопотання ГУНП у м. Києві) на підтвердження всіх обставин справи; обставини встановлені на підставі інформації з ухвал слідчих суддів, які не мають преюдиційного значення в цій справі.

Щодо задоволення судом вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн., вказував на необґрунтованість та недоведеність даних вимог.

Третя особа Державна казначейська служба України, також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що транспортний засіб позивача незаконно вилучено невстановленими особами з майданчику зберігання тимчасово вилучених транспортних засобів, за цим фактом триває досудове розслідування, про результат здійснення провадження в оскаржуваному рішенні не зазначено, попри це, суд стягнув вартість автомобіля, викраденого невстановленими особами, з бюджету.

Оскільки суд не встановив факту закінчення (закриття) кримінального провадження, ОСОБА_1 передчасно подав даний позов. Саме у кримінальному провадженні позивач має бути потерпілим та може реалізувати свої право на відшкодування спричиненої шкоди шляхом звернення з цивільним позовом в межах кримінального провадження до закінчення його розгляду та визначення вироком суду конкретної особи, винної у заподіянні шкоди позивачеві. Натомість, у разі набрання законної сили судовим рішенням в цій справі про стягнення з державного бюджету матеріальної шкоди, відбудеться подвійне стягнення коштів на користь позивача.

Зазначала, що відповідальність за неналежним чином збережений речовий доказ згідно з законодавством повинні нести територіальні органи ГУНП у м. Києві, таким чином, підстави для стягнення матеріальної шкоди з державного бюджету України відсутні.

Вказувала, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб, при цьому факт неправомірності повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Проте судом не зазначено жодного судового рішення, яким встановлено факт неправомірності дій ГУ НП в м. Києві.

Попри висновок суду першої інстанції, що належним відповідачем в даній справі є ГУ НП в м. Києві, судом не здійснено розподіл судових витрат між сторонами відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки судові витрати на оплату судового збору та експертного дослідження стягнуто судом не з відповідача, а з державного бюджету.

Відповідач ГУ НП у м. Києві направив відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, в якій просив задовольнити вимоги апеляційної скарги, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення про відмову в позові.

Вважав, що при наведенні правових обґрунтувань апеляційної скарги Державною казначейською службою України не враховано, що ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування шкоди, завданої саме незаконними рішеннями, в той час як позивачем не доведено наявності неправомірної поведінки слідчого Печерського УП ГУНП у м. Києві, яка стала причиною заподіяння збитків.

До матеріалів справи долучені процесуальні документи, які підтверджують факт вчинення злочину третіми особами, а не втрату тимчасово вилученого майна органом досудового розслідування, що свідчить про завдання шкоди саме цими особами. Автомобіль позивача не перебував у розпорядженні органу досудового розслідування і відповідно до вимог спеціального законодавства був переданий на відповідальне зберігання. Судом не з`ясовано, чи не закрито кримінальне провадження в зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення в діях працівників правоохоронного органу. Покладаючи на державу відповідальність у вигляді неповернення майна на виконання вимог ухвали Печерського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року, суд мав дослідити документи кримінальних проваджень в частині, що стосуються автомобіля позивача, з огляду на те, що законодавством не передбачено, що ухвала, винесена в одній кримінальній справі, нівелює процесуальні документи в іншій справі.

Вказував, що у висновку про вартість автомобіля за результатами проведення дослідження ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» визначений розмір ринкової вартості майна не можна визнати достовірним та містить припущення щодо ринкової вартості автомобіля, оскільки містить вираз «може складати 372410 грн.»

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому позивач просив відмовити відповідачам у задоволенні апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказував, що чинне законодавство України покладає обов`язок належного зберігання тимчасово вилученого майна та повернення володільцю у випадку наявності на те правових підстав на відповідний орган досудового розслідування.

Вважав такими, що не відповідають дійсності і завданню судочинства, доводи апелянтів про те, що ведеться слідство ДБР і рішення є передчасним, адже державний орган, який проводив слідство і вилучив речовий доказ, зобов`язаний був зберігати його в стані, придатному для використання та здійснювати перевірки стану схоронності вилученого майна. Те, що автомобіль було втрачено, є недбалістю відповідачів, за яку вони повинні відповідати.

Наголошував, що саме ГУ НП в м. Києві в даній справі наділено повноваженнями представляти державу в спірних правовідносинах, а тому є належним відповідачем.

Щодо недотримання принципу змагальності сторін та недоведення розміру шкоди, вказував, що ГУ НП в м. Києві в суді першої інстанції наводив ті ж аргументи, що й в апеляційній скарзі, однак не заявляв жодного клопотання щодо рецензування чи проведення судової оцінки транспортного засобу, зайнявши пасивну позицію заперечення всіх аргументів та доказів.

Зауважував, що строк позовної давності, про що зазначено в апеляційній скарзі відповідача, ним не було пропущено, оскільки позивач спочатку намагався вирішити питання повернення транспортного засобу або компенсації в позасудовому порядку, отримав ухвалу слідчого судді від 23 жовтня 2018 року, якою зобов`язано слідчого повернути йому тимчасово вилучене майно, та намагався привести її до виконання, тобто вчиняв активні дії щодо захисту свого права. Крім того, строк позовної давності застосовується за заявою сторони спору, однак відповідачі такої заяви не робили.

Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 було встановлено карантин з 12 березня 2020 року, який в подальшому скасовано з 01 липня 2023 року, в зв`язку з чим строк, визначений ст. 257 ЦК України щодо позовної давності, було продовжено на строк дії такого карантину.

Повідомляв про орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції 10000 грн.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами вимоги про відшкодування шкоди, оскільки відповідальними особами органу досудового розслідування не було вжито достатніх заходів для збереження тимчасово вилученого майна, а тому вимога про стягнення майнової шкоди у розмірі 372410 грн., вартість якої підтверджена висновком експерта від 24 січня 2022 року за №3/22, підлягає задоволенню.

Стосовно розміру відшкодування моральної шкоди, суд частково погодився з заявленим позивачем розміром моральної шкоди в розмірі 10000 грн. як такому, що відповідає розумному задоволенню потреб позивача, і не призведе до безпідставного збагачення.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля Mercedes-Benz д.н.з. НОМЕР_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а. с. 9 т. 1).

05 червня 2018 року до ЄРДР внесено запис про кримінальне провадження № 0002387 з наступною фабулою: «04.06.2018 приблизно о 19 год. 00 хв. за адресою: м. Київ, бульв. Л.Українки, 9 було встановлено автомобіль Mercedes-Benz сірого кольору д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками зміни ідентифікаційного номеру кузова ( НОМЕР_2 » (а. с. 10 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року в справі № 757/36449/18-к задоволено скаргу адвоката в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність старшого слідчого СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві Ісмаїлова А.А. щодо неповернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0002387, скасовано постанову старшого слідчого СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві Ісмаїлова А.А. від 03 липня 2018 року, зобов`язано слідчого групи слідчих у кримінальному провадженні № 0002387 повернути ОСОБА_1 тимчасово вилучене майно, а саме автомобіль Mercedes-Benz 320 SE д.н.з. НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а. с. 184 - 185 т. 1).

Листами від 09 грудня 2021 року, 03 грудня 2021 року на адвокатські запити Печерське УП ГУНП у м. Києві повідомило, що кримінальне провадження № 0002387 було закрите згідно абз. 14 ч. 1 ст. 284 КПК України, свідоцтво про реєстрацію автомобіля було повернуто власнику автомобіля. Здійснення досудового розслідування в указаному кримінальному провадженні було доручено слідчому Кононченку С.А. В зв`язку з незаконним заволодінням транспортними засобами з території майданчику зберігання тимчасово вилучених транспортних засобів по вул. Промисловій, 4 в м. Києві повернути тимчасово вилучений автомобіль не надалось можливим, було порушено кримінальне провадження ДБР за фактом незаконного заволодіння автомобілями (а. с. 11 т. 1).

Листом ДБР від 07 листопада 2022 року повідомлено, що за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом Mercedes-Benz д.н.з. НОМЕР_1 здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000196 від 08 листопада 2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 358, ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 367 КК України, яке на даний час триває (а. с. 148 т. 1).

Листом Печерської окружної прокуратури м. Києва від 09 січня 2023 року повідомлено, що матеріали кримінального провадження № 0002387, в рамках якого було вилучено транспортний засіб, було вилучено працівниками ДБР на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року в рамках кримінального провадження № 0000196 (а. с. 179 т. 1).

Згідно дослідження про визначення ринкової вартості КТЗ № 3/22, складеного ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» 24 січня 2022 року на замовлення ОСОБА_1 , за порівняльним підходом, ринкова вартість автомобіля Mercedes-Benz 320 SE д.н.з. НОМЕР_1 станом на дату оцінки 24 жовтня 2018 року може складати 372410 грн. з ПДВ (а. с. 16 - 40 т. 1).

Вартість проведеного дослідження ринкової вартості автомобіля, сплачена ОСОБА_1 , становить 4000 грн. (а. с. 41 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 58 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Вказану правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).

Відтак, спеціальними підставами відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти. користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 ЦК України також передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 16 КПК України встановлено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 4 ст. 168 КПК України після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий власнику, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 затверджено Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності під час кримінального провадження (далі - Порядок).

У пункті 20 Порядку передбачено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно (пункт 27 Порядку).

Пунктом 5 Порядку передбачено, що умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей; забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування; у разі потреби необхідне вжиття невідкладних заходів для приведення таких речових доказів до стану, що дає змогу забезпечити їх подальше зберігання.

Пунктом 27 Порядку передбачено, що схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно.

Згідно п. 86 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, МВС України, Державної податкової адміністрації України, СБУ, Верховного Суду України та Державної судової адміністрації України від 27 серпня 2010 року № 51/401/649/471/23/125, незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки.

Отже, обов`язок належно зберігати як речові докази, так і тимчасово вилучене майно та негайно повернути це майно за ухвалою слідчого судді прямо передбачений чинним законодавством. Відтак апеляційним судом відхиляються як безпідставні доводи апеляційної скарги ГУ НП у м. Києві, що в матеріалах справи відсутня постанова про визнання автомобіля Mercedes-Benz 320 SE д.н.з. НОМЕР_1 речовим доказом, а також інші процесуальні документи, тому відсутня відповідальність за неповернення вказаного майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, до основних завдань Національної поліції України належить реалізація державної політики у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Крім того, Національна поліція України здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності (підпункт 9 пункту 4 вищевказаного Положення).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що обов`язок належного зберігання тимчасово вилученого майна та якнайшвидшого повернення володільцю у випадку наявності на те правових підстав, покладено на відповідний орган досудового розслідування кримінального провадження, в результаті якого було здійснено відповідну процесуальну дію.

Таким чином, з урахуванням наведених норм матеріального права, правильним є висновок суду про наявність у посадових осіб Національної поліції України обов`язку забезпечити схоронність та повернення ОСОБА_1 транспортного засобу, який було тимчасово вилучено й передано для зберігання на спеціальний майданчик, у стані та комплектації, в якій він передавався на майданчик для зберігання автомобілів.

У даній справі судом першої інстанції встановлено і доводами апеляційних скарг не спростовано, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 23 жовтня 2018 року справа №757/36449/18-к зобов`язано слідчого групи слідчих у кримінальному провадженні №0002387 повернути позивачу ОСОБА_1 тимчасово вилучене майно, а саме: автомобіль Mercedes-Benz 320SE д.н.з. НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , вищезазначена ухвала у відповідності до ч. 2 ст. 21 КПК України, є обов`язковою і підлягає безумовному виконанню, однак вказаний транспортний засіб станом на день розгляду даної справи позивачу не було повернуто та в добровільному порядку не було відшкодовано вартість втраченого майна.

Доводи апеляційної скарги ГУ НП у м. Києві, що за змістом ухвали слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 23 жовтня 2018 року автомобіль було вилучено у іншої особи, а не у ОСОБА_1 , а отже і підлягає поверненню цій же особі, спростовуються змістом резолютивної частини вищезазначеної ухвали, в якій чітко зазначено особу, якій належить повернути вказаний автомобіль - ОСОБА_1 , який є власником вилученого автомобіля.

Судом першої інстанції надано належної оцінки доводам відповідача про незаконне заволодіння транспортним засобом третіми особами, та зазначено, що такі обставини не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки сторона кримінального провадження, якій було надано вказане майно, зобов`язана була зберігати його у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні, здійснювати перевірки стану схоронності вилученого майна в силу вимог вищезазначеного Порядку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність вимоги про відшкодування шкоди, оскільки відповідальними особами органу досудового розслідування не було вжито достатніх заходів для збереження тимчасово вилученого майна, чим позивачу було заподіяно майнової шкоди у вигляді вартості автомобіля в розмірі 372410 грн. та моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях позивача внаслідок позбавлення його можливості користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності транспортним засобом понад п`ять років з дня прийняття рішення про зобов`язання повернути позивачу тимчасово вилучений транспортний засіб.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційних скарг ГУНП в м. Києві та Державного казначейства України, що висновки суду першої інстанції про доведеність позову є передчасними, оскільки ДБР проводиться перевірка фактів недотримання органом досудового розслідування Печерського УП ГУНП в м. Києві спеціальних норм, якими врегульовані зберігання речових доказів та тимчасово вилученого майна, і що ці висновки суперечать встановленому спеціальними актами порядку зберігання речових доказів, в тому числі абз. 2 п. 86 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, МВС України, Державної податкової адміністрації України, СБУ, Верховного Суду України та Державної судової адміністрації України від 27 серпня 2010 року № 51/401/649/471/23/125.

Стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди, відповідач і третя особа у своїх апеляційних скаргах не враховують, що спірні деліктні правовідносини виникли, а моральна шкода була заподіяна у зв`язку з втратою тимчасово вилученого майна, тобто, через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України.

Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), Верховного Суду від 09 листопада 2022 року в справі № 459/1070/17 (провадження № 61-5575св21).

Також в постанові Верховного Суду від 03 грудня 2020 року в справі № 303/1776/19 (провадження № 61-3440св20) вказано, що відсутність обвинувального вироку чи будь-яких інших рішень про визнання незаконними дій чи бездіяльності посадових осіб Тячівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області не може ставиться у пряму залежність з наявністю підстав для відшкодування шкоди у цивільних правовідносинах, оскільки суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, оцінює надані сторонами докази, крім того, з огляду на статтю 1174 ЦК України для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади встановлення наявності їх вини не є обов`язковою.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційних скарг ГУНП у м. Києві та Державного казначейства України, що в зв`язку з наявністю кримінального провадження № 000196 позивач має право на відшкодування шкоди відповідно до вимог КПК України з винної особи, протиправними діями якої йому завдано шкоду, і що враховуючи вимоги ст. 127 КПК України, позивачем невірно обрано захист свого порушеного права, що, на думку відповідача, є самостійною підставою для відмови в позові, а також, що оскільки позивачем зазначено про відсутність необхідності для заявлення статусу потерпілого в кримінальному провадженні № 000196, це вказує на відсутність завдання йому шкоди, в тому числі й моральної.

Доводи третьої особи Державного казначейства України про ймовірність подвійного стягнення суми коштів на користь позивача у випадку звернення ОСОБА_1 з цивільним позовом в межах кримінального провадження до закінчення його розгляду та визначення вироком суду конкретної особи, винної у заподіянні шкоди позивачеві, є нічим не підтвердженим припущенням та відхиляються апеляційним судом.

При цьому суд першої інстанції вірно взяв до уваги відповідну ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року в справі № 757/36449/18-к, якою задоволено скаргу адвоката в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність старшого слідчого, зобов`язано слідчого повернути ОСОБА_1 тимчасово вилучене майно, та повідомлення відповідача про неможливість повернути автомобіль як належні та допустимі докази протиправності позбавлення позивача належного йому майна.

Отже, позивачем доведено наявність всіх необхідних умов для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, а саме неправомірні дії чи бездіяльність цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Доводи апеляційної скарги ГУ НП у м. Києві, що дії слідчого щодо неналежного зберігання транспортного засобу не є тією обставиною, що знаходиться у прямому причинному зв`язку зі шкідливими для позивача наслідками у вигляді викрадення автомобіля, є неспроможними, такими, що спрямовані на ухилення відповідача від встановленої законом відповідальності та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги ГУ НП у м. Києві, що органом досудового розслідування були негайно вжиті заходи щодо виконання судового рішення, проведено службову перевірку та направлено інформацію до ДБР для подальшого забезпечення виконання норм КПК України, а також, що автомобіль викрадено з визначеного слідчим місця його зберігання третіми особами, що не залежало від його волі та можливостей і, відповідно, не перебувало у взаємозв`язку з його рішеннями, діями чи бездіяльністю, не спростовують факту, що відповідачем не було виконано покладеного на нього законом обов`язку належного зберігання тимчасово вилученого майна, та відхиляються апеляційним судом.

Спеціальним нормативно-правовим актом, яким визначено правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, є саме Порядок № 1104, відтак апеляційний суд не приймає як неспроможні посилання апеляційної скарги відповідача на норми ст. 936, 942, 951 ЦК України, якими регулюється договір зберігання.

Оскільки визначений законом обов`язок повернути майно державою Україна у спірних правовідносинах не виконаний, жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна не надано, наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу збитків.

Є безпідставними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги відповідача про те, що у наданому до суду висновку щодо вартості транспортного засобу не зазначено, що оцінювач обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і те, що висновок підготовлено для подання до суду, а тому, на думку відповідача, є неналежним та недопустимим доказом. Такі доводи ґрунтуються на помилковому сприйнятті відповідачем дослідження про визначення ринкової вартості КТЗ, який є загальним письмовим доказом, як висновку експерта, до якого ст. 102 ЦПК України встановлені відповідні вимоги.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 є нерелевантними та відхиляються апеляційним судом, оскільки в даній постанові судами встановлено інші правовідносини, зокрема, на підтвердження обставин, на які позивач посилався на підтвердження своїх вимог, у справі № 522/1029/18 ним надано висновок будівельно-технічного експертного дослідження, в якому не було зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Крім того, касаційний суд дійшов висновку, що можливість складання висновку за зверненням учасника справи на момент складання вказаного висновку будівельно-технічного експертного дослідження передбачено ще не було, оскільки така можливість була передбачена з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності такими змінами до ЦПК України, в тому числі, в частині викладення ст. 106 цього Кодексу у вищевказаній редакції.

Апеляційний суд враховує, що у справі, яка переглядається, надане позивачем дослідження про визначення ринкової вартості КТЗ складено у відповідності до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національного стандарту № 1 оцінки майна «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року, Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 зі змінами та доповненнями, і апеляційна скарга не містить аргументів щодо невідповідності дослідження № 3/22 від 24 січня 2022 року вимогам вказаних нормативних актів.

При цьому судом першої інстанції правомірно зазначено, що в ході судового розгляду справи жодних клопотань про призначення судової експертизи для визначення розміру шкоди відповідачі не заявляли та не надавали відповідних доказів, що вартість автомобіля станом на день його тимчасового вилучення була меншою, ніж вартість визначена у висновку експерта, хоча це є їх процесуальним обов`язком у разі наявності заперечень проти визначеного позивачем розміру шкоди.

Апеляційний суд погоджується з цими висновками, оскільки пасивна позиція відповідача у вигляді заперечення всіх аргументів та доказів, наданих позивачем, не є належним способом реалізації принципу змагальності сторін, позаяк не містить елементу спростування доводів протилежної сторони.

Апеляційний суд також вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про визначення компенсації завданої позивачу моральної шкоди в розмірі 10000 грн. із заявлених до стягнення 20000 грн., як такої, що буде відповідати розумному задоволенню потреб позивача і не призведе до безпідставного збагачення.

Так, позивачем заявлено про завдання йому моральної шкоди в зв`язку з самою втратою автомобіля і можливістю комфортного пересування, а не внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо невжиття заходів з повернення автомобіля за ухвалою слідчого судді, як помилково вважав в апеляційній скарзі ГУ НП у м. Києві.

Зважаючи на фактично заявлені позивачем підстави відшкодування моральної шкоди, та оскільки моральна шкода у вигляді душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, прямо зазначена у ст. 23 ЦК України, а також враховуючи, що позивач посилався на позбавлення його можливості вільного пересування власним транспортом впродовж п`яти років, в тому числі в умовах воєнного стану, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано до суду доказів на підтвердження заподіяної йому моральної шкоди.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги ГУ НП в м. Києві, що відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, а належним представником Держави України як відповідача в цій справі є саме прокуратура, і що клопотання про заміну на належного відповідача - державу в цій справі представником позивача подано не було, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 58 ЦК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Згідно з правовим висновком, викладеним у пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)).

У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 09 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3)).

Вирішуючи питання щодо належності відповідачів, суд першої інстанції встановив, що в даній цивільній справі позивач визначив відповідачами Г УНП в м. Києві, слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУ НП у м. Києві Кононченка С.А. діями яких, на його думку завдано шкоду.

Також судом встановлено, що Печерським УП ГУ НП у м. Києві розслідувалось кримінальне провадження №0002387, в рамках якого було тимчасово вилучено транспортний засіб позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, та як міжрегіональні територіальні органи (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць).

Так, Печерське управління поліції ГУНП у м. Києві є структурним (відокремленим) підрозділом Головного управління Національної поліції у м. Києві, яке у свою чергу, є територіальним органом поліції, який має статус самостійної юридичної особи (, юридична адреса: вул. Володимирська, буд. 15, м. Київ, 01601) та самостійної особи публічного права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги відповідача, що саме ГУ НП у м. Києві в даній цивільній справі наділено повноваженнями представляти державу у спірних правовідносинах, а тому є належним відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги Державного казначейства України, що відповідальність за неналежним чином збережений речовий доказ згідно з законодавством повинні нести територіальні органи ГУ НП у м. Києві, а підстави стягнення матеріальної шкоди з Державного бюджету України відсутні.

Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, відтак апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги ГУ НП у м. Києві, що судом першої інстанції не враховано відсутність копій процесуальних документів з матеріалів кримінального провадження № 0000196, які суд не витребував, хоча й задовольнив відповідне клопотання ГУНП у м. Києві.

Також апеляційний суд враховує, що клопотань про витребування будь-яких доказів апеляційна скарга відповідача не містить.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги ГУ НП у м. Києві про те,. що 04 червня 2018 року автомобіль було вилучено, 23 жовтня 2018 року зобов`язано повернути автомобіль позивачу, але з позовом про відшкодування шкоди позивач звернувся більше ніж через три роки після спливу позовної давності.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 267 ЦК України строк позовної давності застосовується за заявою сторони спору. однак відповідачі такої заяви не робили.

Також апеляційний суд враховує, що відповідно до п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 було установлено карантин з 12 березня 2020 року, який в подальшому скасовано лише з 01 липня 2023 року, а отже позивачем не пропущено строк позовної давності за даним позовом, подавши його в лютому 2022 року.

Крім того, в зв`язку з частковим задоволенням позову судом першої інстанції стягнуто на користь позивача судові витрати на оплату судового збору в розмірі 3824,10 грн. та вартості експертного дослідження у розмірі 3898,07 грн.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги Державного казначейства України, що судові витрати на оплату судового збору та експертного дослідження підлягали стягненню з відповідача ГУ НП у м. Києві, як з суб`єкта, винного в заподіянні шкоди позивачеві, а не з Державного бюджету України, в той час як Державний бюджет України не передбачає асигнувань для виплати судових витрат, з огляду на вищевикладені висновки, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в м. Києві, Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.