Справа № 454/3182/21 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М. Я.
Провадження № 22-ц/811/1613/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Суди В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 січня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30 серпня 2007 року між нею та ОСОБА_1 укладено шлюб, який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20 січня 2017 року. За час перебування у шлюбі у них народилася дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стверджує, що малолітня дочка перебуває на її утриманні, вона займається вихованням дитини та забезпечує її усім необхідним для дитини даного віку. Зазначає, що отримує мінімальну заробітну плату, а інших доходів у неї немає, у зв`язку з чим коштів для забезпечення дитини усім необхідним є недостатньо, а відповідач, починаючи з липня 2021 року, не надає коштів на утримання дитини, незважаючи на те, що він забезпечений роботою, а відтак, має дохід. Вказує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, однак, не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої дочки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду з позовом до досягнення дочкою повноліття.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 25 січня 2022 рокупозовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліменти на дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27.08.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 908 грн. судового збору.

Рішення в частині сплати аліментів піддано обов`язковому негайному виконанню в межах сплати аліментів за один місяць.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з тим, що на момент звернення ОСОБА_3 з позовом про стягнення аліментів у даній справі, між тими самими сторонами існував спір про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки рішенням Бургаського районного суду, що знаходиться в Республіці Болгарія, № 326 від 12 лютого 2019 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , в розмірі 200 левів, починаючи з 18 вересня 2018 року до виникнення законної підстави для їх зміни або припинення. Зазначає що випискою з банківського рахунку підтверджується належне виконання рішення Бургаського районного суду № 326 від 12 лютого 2019 року та сплата аліментів в повному обсязі, відтак, позивачка ввела суд в оману, повідомивши, що ОСОБА_1 не надає кошти на утримання дитини. Вважає, що зміст позовної заяви не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, оскільки така не містить підтвердження позивачки про те, що нею не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, а відтак, позовна заява підлягала залишенню без руху. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 12 жовтня 2023 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 02 жовтня 2023 року, датою ухвалення постанови є саме 12 жовтня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, а оскільки обов`язок утримувати дитину покладено на обох батьків, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню аліменти на утримання дочки в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 серпня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 30 серпня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20 січня 2017 року.

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим 29 березня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського районного управління юстиції Львівської області, підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Бургаського районного суду (Республіка Болгарія) перебувала цивільна справа № 8534 за 2018 рік за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання дитини, здійснення батьківських прав, режиму особистих відносин та належних аліментів.

Рішенням Бургаського районного суду № 326 від 12 лютого 2019 року на підставі пункту 1 статті 127 Сімейного кодексу Республіки Болгарія затверджено угоду між ОСОБА_3 , громадянкою України, адреса: АДРЕСА_1 та ОСОБА_1 , громадянином України, адреса: АДРЕСА_2 , на наступних умовах:

-здійснення батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надається матері ОСОБА_3 , з якою вона буде проживати за адресою: АДРЕСА_1 ;

- батько, ОСОБА_1 , матиме наступний режим особистих відносин зі своєю дочкою, ОСОБА_4 : матиме право забирати її до себе кожен непарний тиждень місяця, в суботу та неділю, на час з 10.00 годин суботнього дня до 18.00 годин недільного, з ночівлею; на один місяць влітку в період, коли мати не бере оплачувану річну відпустку; на день народження дитини в парні роки дитина буде зі своєю матір`ю, а у непарні зі своїм батьком; під час офіційних свят у парні роки на Великдень та Різдво дитина буде зі своєю матір`ю, а на Новий рік з батьком, та навпаки- у неправні роки на Велкидень та Різдво дитина буд зі своїм батьком, а на Новий рік з матір`ю;

-батько, ОСОБА_1 , сплачуватиме на свою малолітню дитину ОСОБА_4 , через її матір та законного представника, ОСОБА_3 , щомісячні аліменти в розмірі 200 левів, починаючи з 18 вересня 2018 року до тих пір, поки не з`явиться законна підстава для їх зміни або припинення, а також законом пеню за їх прострочення, що нараховуються з дня кожного простроченого платежу до її остаточної виплати.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору (ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).

21 травня 2004 року між Україною та Республікою Болгарія укладено договір про правову допомогу в цивільних справах, який ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Договору між Україною та Республікою Болгарія про правову допомогу в цивільних справах» від 22 вересня 2005 року № 2911-IV (далі Договір…).

Частинами першою, другою статті 2 Договору… передбачено, що громадяни однієї Договірної Сторони користуються на території другої Договірної Сторони таким самим правовим захистом своїх особистих і майнових прав, як і громадяни другої Договірної Сторони. Громадяни однієї Договірної Сторони мають право вільно та безперешкодно звертатися до органів юстиції другої Договірної Сторони, до компетенції яких належать цивільні справи, і захищати у цих органах свої права на таких самих умовах, як і громадяни іншої Договірної Сторони.

Відповідно до статті 17 глави IIІ глави Договору… документи, які на території однієї Договірної Сторони складені або засвідчені органом або спеціально уповноваженою на це особою в межах їх компетенції і в установленій формі та засвідчені офіційною печаткою, приймаються на території іншої Договірної Сторони без будь-якого спеціального засвідчення. Те саме стосується і засвідчення підпису громадянина, копій і перекладів документів.

Документи, про які йдеться у пункті 1 цієї статті, мають однакову доказову силу на територіях обох Договірних Сторін.

Статтею 19 Договору… передбачено, що кожна з Договірних Сторін за умов, установлених цим Договором, визнає і виконує на своїй території наступні рішення, які набрали законної сили, постановлені відповідними органами юстиції іншої Договірної Сторони:

1) рішення у цивільних справах, визначених у статті 1 цього Договору, майнового та немайнового характеру, включаючи мирові угоди, затверджені судом, та рішення судів у частині судових витрат у таких справах;

2) рішення у кримінальних справах в частині цивільного позову.

Вимоги ОСОБА_3 у поданій нею до Сокальського районного суду Львівської області позовній заяві про стягнення аліментів та вимоги ОСОБА_1 у поданій ним позовній заяві до Бургаського районного суду (Республіка Болгарія) є тотожними, спір виник між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав, а провадження у даній справі відкрито після набрання законної сили рішенням Бургаського районного суду №326 від 12 лютого 2019 року.

Випискою по банківському рахунку за період з 05 травня 2021 року по 10 травня 2023 року підтверджується, що ОСОБА_1 сплачував на банківський рахунок ОСОБА_3 200 левів щомісячно, що дорівнює розміру аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення Бургаського районного суду № 326 від 12 лютого 2019 року, а відтак, свідчить про виконання ним цього рішення суду.

Відомостей про скасування рішення Бургаського районного суду № 326 від 12 лютого 2019 року, як і відомостей про припинення стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання малолітньої доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 200 левів на підставі вищезазначеного рішення суду, матеріали справи не містять.

За таких обставин, у провадженні іншого суду, а саме, Бургаського районного суду (Республіка Болгарія) знаходилася справа про стягнення аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за результатами розгляду якої ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 523/4522/18-ц, від 04 листопада 2020 року у справі № 756/9611/16-ц від 18 листопада 2020 року у справі № 717/489/20, від 12 квітня 2022 року у справі № 367/2617/21.

Отже, на день ухвалення оскаржуваного рішення суду, спір між сторонами щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже вирішений в судовому порядку у справі № 8534 за 2018 рік за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання дитини, здійснення батьківських прав, режиму особистих відносин та належних аліментів., за результатами якої ухвалено рішення Бургаського районного суду № 326 від 12 лютого 2019 року, яке набрало законної сили.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення та є важливим елементом при забезпеченні стабільності та остаточності судових рішень, що обумовлені принципом правової (юридичної) визначеності, який відіграє надважливе значення у формуванні та функціонуванні системи права демократичної держави.

Згідно п. 3 ч. 1 ст 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 січня 2022 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 3 ч. 1 ст. 255, ст.ст. 377, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 25 січня 2022 року скасувати, провадження у справі закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 12.10.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк