Єдиний унікальний номер судової справи 462/5977/23
Номер провадження 2/462/1600/23
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

11 вересня 2023 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Галайко Н. М., дослідивши матеріали позовної заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Рух справи.

Уповноважений представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - Ляр Д. Ю., 09.08.2023 року (вх. № 16539) звернувся у Залізничний районний суд м. Львова із позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 10.01.2013 року у сумі 48 818 грн. 98 коп., з яких: 42 891 грн. 00 коп. заборгованість за кредитом; 5 927 грн. 98 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом, а також стягнути сплачений судовий збір у розмірі 2 684 грн. 00 коп.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2023 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Галайко Н. М.

Судом у порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 09.08.2023 року направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача у справі.

Відповідь на вказаний запит надійшла до суду 31.08.2023 року.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 31.08.2023 року позовну заяву було залишено без руху, у зв`язку з її істотними недоліками.

На усунення недоліків позивачу надавався п`ятиденний строк.

08.09.2023 року (вх. № 18713) від уповноваженого представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» - Савіхіної А. М. надійшла письмова заява про усунення недоліків позовної заяви.

Щодо неусунення недоліків позовної заяви.

Так, вивчивши подану заяву про усунення недоліків позовної заяви, суд дійшов висновку, що стороною позивача не було у повній мірі усунуто недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі суду, зокрема, в частині подання до суду письмових процесуальних документів і доказів державною мовою.

Зокрема суд наголошує, що ст. 9 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Відповідно до ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова, яка згідно ст. 1 Законом України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» є єдиною державною (офіційною) мовою в Україні.

Також відповідно до ч. 1, 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за згодою сторін суди можуть здійснювати провадження цією регіональною мовою (мовами). Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Як вбачається з додатків до позовної заяви, стороною позивача надано суду копії документів, викладені російською мовою, а саме:

- «Анкета-заявление о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в ПриватБанке»;

- «Об актуализации Условий и правил предоставления банковских услуг».

Згідно ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

У рішенні Конституційного Суду України № 10-рп/99 від 14.12.1999 року зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (ч. 5 ст. 10 Конституції України).

Суд також вважає необхідним зазначити, що у рішенні «Менцен проти Латвії» (заява № 71074/01) Європейський суд з прав людини зазначив: «… що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією. Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції. Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених ст. 5 § 2 та 6 § 3 (a), (e), Конвенція сама по собі не гарантує права на використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільно обраною мовою. Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов`язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах.

Враховуючи викладене, суд звертає увагу позивача на необхідності складення документів під час звернення до суду державною мовою.

У випадку, коли документ складений іноземною мовою, до суду подається переклад документа на державну мову України.

Засвідчення вірності перекладу документів з однієї мови на іншу здійснюється нотаріально, у порядку, передбаченому ст. 79 Закону України «Про нотаріат».

Великою Палатою Верховного Суду теж неодноразово наголошувалося, що процесуальні документи мають подаватися до суду лише державною мовою, зокрема у справі № 9901/12/20, провадження № 11-56заі20, справі № 826/7329/17 (9901/346/20), провадження № 11-28заі21.

Разом з тим, суд зазначає, що забезпечення рівності прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою, гарантування права громадян на використання ними у судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, не означають абсолютного права сторони (учасника справи) подавати відповідні процесуальні документи мовою, якою вона володіє, якому кореспондує безумовний обов`язок суду приймати такі документи до розгляду.

Також суд наголошує, що принцип свободи договору, встановлений ст. 6 Цивільного кодексу України та конституційна вимога щодо мови судочинства не є тотожними поняттями.

Щодо твердження представник позивача, про те, що на даний час не існує жодного законодавчого акту, який би зобов`язував учасників справи подавати до суду кредитний договір, який укладений сторонами на російській мові перекладеним на українську мову та твердження, що надані позивачем додатки до позовної заяви на російській мові не порушують жодну норму процесуального права, суд вважає доцільним звернути увагу представника позивача на зміст ст. 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», яка визначає статус української мови як єдиної державної мови в Україні.

Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2021 від 14.07.2021 року визнано конституційним вказаний Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».

Конституційний Суд України, серед іншого констатував, що законодавче врегулювання, метою якого є утверджувати українську мову як державну, захищає також і демократичний лад держави, а дібрані законодавцем засоби в рамках застосованого в Законі диференційованого підходу є домірними легітимній меті, що її переслідувано в оспореному Законі.

Окрім цього, у Постанові № 9901/393/19 від 08.10.2020 року Велика Палата Верховного Суду вказала, що українська мова як засіб спілкування й інтелектуального вираження відображає самобутність багатомільйонного українського народу і є основою його духовності й історичної пам`яті. Повноцінне функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території держави є гарантією збереження ідентичності української нації та єдності України. У такому сенсі державна мова є складовою конституційного ладу та конституційною цінністю.

Підсумки.

Враховуючи наведені норми та встановлені судом обставини, суд дійшов переконання, що у встановлений судом строк, станом на 11.09.2023 року, стороною позивача не усунуто вказані в ухвалі суду недоліки та не надано суду переклад на державну мову України, доданих до позовної заяви письмових доказів, які складені російською мовою та не засвідчено вірність перекладу цих документів нотаріально, у порядку, передбаченому ст. 79 Закону України «Про нотаріат», не подано суду докази про неможливість виконання ухвали суду, отже, вимоги до позовної заяви та долучених до неї доказів, визначені ЦПК України - не виконано.

Слід зазначити, що вказані в ухвалі суду недоліки не є надмірним формалізмом чи обмеженням доступу до правосуддя, оскільки являє собою прояв забезпечення реалізації балансу принципу верховенства права та принципів цивільного судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності та диспозитивності.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд при цьому враховує, що Європейський суд у своїй практиці широко тлумачить дане питання, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У той же час, Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Так, згідно ч. 3 ст. 185 ЦПК України заява вважається неподаною і повертається позивачеві у випадку, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом.

У зв`язку з тим, що сторона позивача не усунула вказані в ухвалі суду недоліки у встановлений строк, суд дійшов висновку, що позовну заяву - слід повернути позивачу.

На підставі наведеного та керуючись ст. 185 ЦПК України, суд -

постановив:

Позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - вважати неподаною і повернути заявнику.

Роз`яснити, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: Н. М. Галайко