Справа № 466/2582/22 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/483/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , її представника

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом встановлення земельного сервітуту,

в с т а н о в и в:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила встановити на її користь безоплатний земельний сервітут, який полягає у праві проїзду на автомобілі, щодо земельної ділянки з кадастровим номером №:05:007:0065, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також встановити, що земельний сервітут має поширюватись на частину земельної ділянки, зазначеної у плані частини земельної ділянки, на яку пропонується поширити право земельного сервітуту.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона має у приватній власності 1/2 частину земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий №:05:007:0070, на якій знаходиться її житловий будинок, де вона проживає разом зі своєю сім`єю. По сусідству з нею проживає відповідач ОСОБА_3 , домогосподарство якого знаходиться на належній йому земельній ділянці, кадастровий №:05:007:0065.

Зазначає, що з урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до її земельної ділянки з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідача.

Позивач вважає, що земельний сервітут, який полягає у наданні їй права проходу та проїзду через земельну ділянку відповідача, має бути поширений на частину земельної ділянки відповідача, визначену у плані, такий спосіб встановлення земельного сервітуту є найменш обтяжливим для відповідача, оскільки на даній частині земельної ділянки розташована дорога (заїзд), яка протягом багатьох років використовувалась нею для заїзду до її земельної ділянки.

З урахуванням того, що можливості доступу позивача до своєї земельної ділянки має постійний характер і не може зникнути протягом певного часу, вважає, що земельний сервітут має бути встановлений без визначення строку. Також вважає, що встановлення зазначеного земельного сервітуту не нанесе збитків відповідачу і не є обтяжливим для нього, тому вона має бути звільнена від обов`язку вносити відповідачу плату за встановлення земельного сервітуту.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що відповідач протягом тривалого часу перешкоджає їй користуватись дорогою (заїздом) до її земельної ділянки і в добровільному порядку відмовляється вирішувати цей спір.

Позивачка не погоджується з висновком суду про наявність у неї можливості заїзду з вулиці Топольна і вважає, що такий висновок суду необґрунтований належними доказами.

Наголошує, що проїзд повз житловий будинок через частину земельної ділянки іншого співвласника по вулиці Топольна технічно неможливий.

Звертає увагу, що неможливість заїзду до її частини земельної ділянки в інший спосіб, як через земельну ділянку відповідача, вбачається із абрису меж земельної ділянки, виготовленого на її замовлення ТОВ «Галгеокадастр», а неправдивість тверджень відповідача вбачається з публічної кадастрової карти, проте, вказані документи судом першої інстанції до уваги не були взяті.

Також зауважує, що відповідач самовільно захопив частину її земельної ділянки зі східної сторони, самовільно встановивши загорожу не на межі їхніх земельних ділянок, а, власне, на її земельній ділянці, і в такий спосіб захопив частину її земельної ділянки.

У судове засідання апеляційного суду відповідач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 98 Земельного кодексу (далі ЗК) України визначено, що право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно зі ст.ст.91, 96 ЗК України, власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних із встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ст.100 ЗК України).

Частиною другою статті 395 ЦК України передбачено, що одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Відповідно до статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (стаття 402 ЦК України).

Статтею 403 ЦК України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

Згідно зі статтею 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності від власника (володільця) іншої земельної ділянки, надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Як роз`яснено у п.22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

З наданих роз`яснень у п.38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014р. вбачається, що в силу вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до ч.3 ст.402 ЦК України він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови. За певних обставин для вирішення спірних питань може бути призначена відповідна експертиза.

У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звернулася до суду, стосовно обмеженого користування чужим майном.

В цьому ж пункті зазначено, що сервітут, який встановлюється, повинен бути найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку про можливість встановлення земельного сервітуту, у тому числі шляхом проходу та проїзду по наявному шляху, праві на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту, праві прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій, через належну іншій особі земельну ділянку лише у разі, якщо задовольнити таку потребу у будь-який інший спосіб неможливо.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 13 листопада 2019 року у справі №133/305/17-ц (провадження №61-12458св19), від 24 квітня 2020 року у справі №761/18609/17 (провадження №61-35581св18), від 26 березня 2020 року у справі №383/153/17 (провадження №61-8003св18), від 26 серпня 2020 року у справі №663/158/17 (провадження №61-1620св19).

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім цього, статтею 55-1 Закону України «Про землеустрій» передбачається, що встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; в) кадастровий план земельної ділянки із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту; г) матеріали польових геодезичних робіт; ґ) копії документів, що є підставою для виникнення прав суборенди, сервітуту.

Таким чином, закон вимагає від позивача надання доказів того, що між сторонами не досягнуто домовленості про встановлення сервітуту та його умов, нормальне господарське використання земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом, а також виготовлення проекту технічної документації, зокрема кадастрового плану земельної ділянки, для встановлення такого земельного сервітуту.

Судом встановлено, що згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД №430018 (а.с.5), співвласниками (без визначення часток) земельної ділянки з кадастровим номером :05:007:0070, площею 0,1000 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є позивач ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_5 .

Жодних правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :05:007:0070, площею 0,1000 га, позивачка ОСОБА_1 суду не надала.

Відповідач ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки за цією ж адресою з кадастровим номером :05:007:0065, площею 0,0786 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, 4/5 частин яких він успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 22.07.2010 року, виданих державним нотаріусом Третьої Львівської нотаріальної контори Станкевич В.М. та зареєстрованих в реєстрі за №5-889, №5-891, що також стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №516353 від 15.08.2006 року (а.с.37-48).

З наявних у справі письмових доказів, в тому числі, й з плану земельної ділянки з кадастровим номером :05:007:0070, площею 0,1000 га, який міститься в державному акті, встановлено, що вказана земельна ділянка по лінії «А Б» межує із землями міста, по лінії «В Г» із землями загального користування, 4-й Топольний провулок, а по лінії «Г Д» із землями загального користування, АДРЕСА_1 , відтак, із земельної ділянки позивачки є доступ до дороги загального користування названих вулиць.

Інших належних доказів, які б спростовували цей факт, суду не надано.

З огляду на предмет доказування в даній справі та обраний позивачкою спосіб захисту права, яке вона вважає порушеним, доводи позивачки про те, що відповідач самовільно захопив частину її земельної ділянки, не мають правового значення для вирішення даного спору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведено наявність обставин, які в силу закону є необхідними для встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки відповідача, про який вона просить.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, не допустивши порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, висновки суду є достатньо обґрунтованими і відповідають правовим позиціям Верховного Суду в даній категорії справ, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 29 вересня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич