Справа № 691/1363/18
Провадження № 2/691/18/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
04 вересня 2023 року Городищенський районний суд Черкаської області
судді Черненка В.О.
за участю секретаря судового засідання Шаповал Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Городище цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що в липні 2018 року йому стало відомо про існування виписаних на його ім`я двох боргових розписок, а саме: від 20.02.2015 року та від 10.11.2015 року. Згідно вказаних розписок він нібито взяв у позику кошти у громадянина ОСОБА_2 в сумі 160 000 грн. згідно розписки від 10.11.2015 та в сумі 95 000 грн. згідно розписки від 20.02.2015 року. Вказані кошти нібито зобов`язувався повернути в термін до 20.03.2015 року згідно розписки від 20.02.2015 року та до 20.12.2015 року згідно розписки від 10.11.2015 року. З урахуванням того, що вказаних розписок він громадянину ОСОБА_2 ніколи не писав і коштів від останнього в позику не отримував, тому вважає, що існування даних сфальсифікованих та підроблених розписок порушує його права та законні інтереси, а тому це є підставою для його звернення до суду за захистом порушених прав. Також зазначив, що оригінали оскаржуваних розписок знаходяться у відповідача по даній справі - ОСОБА_2 , тому ним додано до даного позову копії вказаних розписок.
З урахуванням вищевикладеного та керуючись ч. 1 ст. 202, ч. 1, 2, 3 ст. 203, ст. 215, ч. 1, 2 ст. 236, ч. 1 ст. 627, ст. 638, ст. 640 Цивільного кодексу України, ч. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 4, 184, 187, ч. 1 ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України, просив прийняти дану позовну заяву та відкрити провадження у справі, ухвалити рішення, яким визнати недійсними розписку від 20.02.2015 року та розписку від 10.11.2015 року, а судові витрати покласти на відповідача.
В судовому засіданні позивач підтримав свій позов з підстав, наведених в позовній заяві. В наступному, в судовому засіданні 04.09.2023 року, представник позивача підтримав своє клопотання, що надійшло на адресу суду електронною поштою та посилаючись на обставини справи та приписи ст.ст.84 та 280 ЦПК України, підтримав позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 , просив визнати обставину недійсності розписок, наданих до позову позивачем та здійснити заочний розгляд даної справи за наявними в ній документами.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, хоча про день, час та місце слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчить копія оголошення опублікованого на офіційній сторінці Городищенського районного суду Черкаської області веб-порталу судової влади України. Листа про розгляд справи у його відсутність чи відзиву (заперечення) до суду не надходило.
З огляду на вище викладене, за відсутності заперечень представника позивача, керуючись положеннями ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Суд, вислухавши позивача, представника позивача, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає наступне.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Наведене відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК України.
Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Момент виникнення права власності на предмет за договором позики залежить від того, що саме передається позичальникові. Право власності на готівкові кошти виникає у позичальника в момент їх фактичної передачі. В разі безготівкових розрахунків воно виникає з моменту зарахування коштів на рахунок позичальника. Якщо предметом є речі, право власності виникає в момент фактичної передачі.
Так, відповідно до цієї правової норми для укладення договору необхідно передання майна або вчинення іншої дії, яка свідчить про перехід права власності на річ. При цьому, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Отже, договір позики є реальним з усіма притаманними таким договорам речовими ознаками.
Отже, права і обов`язки сторін за договором позики не можуть виникнути до моменту реального його виконання, тобто до моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками.
Форма договору позики регламентована ст. 1047 ЦК України, відповідно до ч.1 якої, договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Також згідно з ч. 2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до приписів ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно ч.1 та ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Зокрема, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 року у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі № 604/1038/16 та при розгляді ряду інших справ.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує не тільки факт укладення договору позики та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення.
Позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання правочину недійсним, надав суду ксерокопії спірних розписок та звернувся з клопотанням про проведення почеркознавчої експертизи, яке, після обговорення в судовому засіданні, судом, за згодою сторони позивача, було залишене без розгляду до отримання оригіналів спірних розписок з метою отримання яких, судом, 03.09.2019 року була постановлена ухвала про витребування доказів. Зазначена ухвала суду відповідачем не була виконана, оскільки останній в судові засідання не з`являвся, а поштова кореспонденція, в тому числі і направлені копії згаданої ухвали поверталися до суду з відміткою пошти «інші причини» або «за закінчення терміну зберігання». Таким чином, ухвала суду відповідачем отримана не була, а він, в подальшому викликався в судові засідання шляхом розміщення оголошення на офіційній сторінці Городищенського районного суду Черкаської області веб-порталу судової влади України.
В подальшому, згідно пояснень позивача ОСОБА_1 та листа Черкаського районного суду Черкаської області від 18.10.2022 року №711/4067/1405/22-Вих стало відомо, що в провадженні судді Смоляра О.А. цього суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, де предметом спору є ті ж самі розписки ОСОБА_1 від 20.02.2015 року та 10.11.2015 року, дані розписки наявні в матеріалах справи в копіях, а справа за заявою відповідача ( ОСОБА_1 ) зупинена до розгляду справи Городищенським районним судом. Проте, позивач підтримав свої вимоги саме до відповідача ОСОБА_2 .
Як зазначалося вище, в судовому засіданні 04.09.2023 року, представник позивача підтримала своє клопотання, що надійшло на адресу суду електронною поштою, посилаючись на обставини справи та приписи ст.ст.84 та 280 ЦПК України, підтримала вимоги позивача до відповідача ОСОБА_2 , просила визнати обставину недійсності розписок, наданих до позову позивачем та здійснити заочний розгляд даної справи за наявними в ній документами.
В обґрунтування клопотання зазначила, що відповідач, знаючи про розгляд справи в судове засідання не надав відзиву та не виконав ухвали суду про витребування доказів (оригіналів розписок) та жодного разу не прибув в судове засідання для надання пояснень. З огляду на дії відповідача, можна зробити висновок, що останній навмисно не являється до суду та не надає оригінали розписок, тобто, відповідач не надавши оригінали розписок для експертизи, визнає їх недійсність. Посилаючись на приписи ст.84 ЦПК України, вбачала необхідність у визнанні судом тієї обставини, що розписки, копії яких надано до позову позивачем є недійсними.
Згідно ч.1, ч.3, ч.6, ч.7, ч.10 ст.84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.
На день вирішення спору у суду відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_2 отримував ухвалу суду про витребування доказів від 03.09.2019 року. Як зазначалося вище, за адресою зазначеною позивачем в с. Орловець, Городищенського району та встановленою судом в с. Мліїв, Городищенського району, відповідач не проживав і поштову кореспонденцію не отримував та при цьому він не був користувачем електронного суду.
В зв`язку з наведеним, беручи до уваги те, що ч.10 ст.84 ЦПК України не є імперативною нормою, суд вважає, що відсутні підстави для визнання судом тієї обставини, що розписки, копії яких надано до позову позивачем є недійсними, а тому клопотання представника в цій частині до задоволення не підлягає, а розгляд справи слід здійснити за наявними в ній доказами.
Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч.1, ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Так у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У своїй постанові від 21.09.2022 року у справі № 645/5557/16-ц, Верховний Суд зауважив, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та просив визнати недійсними розписки від 20.02.2015 року та від 10.11.2015 року. В підтвердження своїх позовних вимог, позивач додав до позовної заяви лише копії вищезазначених розписок, які, враховуючи їх вигляд (в правому верхньому куті нумерація аркуша судової справи) та інформацію, наведену в листі Черкаського районного суду Черкаської області від 18.10.2022 року №711/4067/1405/22-Вих., виготовлені з копій, що знаходяться в матеріалах цивільної справи, яка перебуває в провадженні Черкаського районного суду. Позивач і сам зазначав, що до цієї позовної заяви ним додані копії спірних розписок.
Беручи до уваги предмет позову та неможливість проведення почеркознавчої експертизи за копіями розписок, яка в даній категорії справ, є обов`язковою, та те, що інших належних та достовірних доказів, які б були достатніми та у своїй сукупності дали змогу суду дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування в даній справі, позивач суду не надав, суд вважає, що в позовних вимогах слід відмовити.
Щодо тривалого розгляду даної справи на що посилався представник позивача у своєму клопотанні, то суд зазначає, що судові засідання неодноразово переносилися саме в зв`язку з заявами позивача, з причин, які суд вважав поважними, зокрема, в зв`язку: з хворобою представника позивача; з дією карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), з військовою агресією Росії проти України; з власною хворобою позивача.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати суд залишає за позивачем.
На підставі наведеного та керуючись: ст. 11, ст. 202, ч. 1, 2 ст. 207, ч. 1, ч.2 ст. 509, ч. 2 ст. 640, ст. ст. 1046, 1047, ЦК України, ст. ст. 11, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 84, 141, 258, 259, 263-265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд,
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду в 30-ти денний строк, з дня проголошення рішення. У даному разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду в 30-ти денний строк, з дня проголошення рішення.
Повний текст рішення виготовлений 12.09.2023 року.
Суддя В. О. Черненко