Справа № 346/4234/23
Провадження № 2/346/1467/23
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2023 р.м. Коломия
Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар судового засідання - Івантишин Д.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, у приміщенні зали судових засідань Коломийського міського суду Івано-Франківської області, у відкритому судовому засіданні, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Коломийської міської ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей і залишення прізвища,
ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) звернулась до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, з позовною заявою до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), якою просить розірвати шлюб, який зареєстрований 15 листопада 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у Виконавчому комітеті Коропецької селищної сільської ради Монастириського району Тернопільської області, актовий запис № 19, залишити їй прізвище « ОСОБА_3 », та залишити проживати малолітніх дітей сторін: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з позивачкою.
Ухвалою від 05 жовтня 2023 року провадження у справі було відкрито, справу вирішено розглянути за правилами загального позовного провадження, а перше судове засідання було призначено на 23 жовтня 2023 року о 10 годину 45 хвилин.
23 жовтня 2023 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.12.2023 року о 14:00 год.
В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Позивачка просила розглянути справу за наявними у справі матеріалами, без її участі на підставі наявних у справі доказів. У випадку неявки відповідача, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач у встановлений йому строк правом на подачу відзиву на позов не скористався.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору також подала заяву про розгляд справи без їх участі.
За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Аргументи сторін спору.
Позиція позивача полягала у тому, що під час спільного проживання у неї з відповідачем, не склались відносини, з`явились сварки, внаслідок чого спільне життя та збереження шлюбу стало суперечити її інтересам. І як наслідок вважає, що шлюб слід розірвати. Дітям слід визначити місце проживання із нею, а також їй слід залишити прізвище ОСОБА_3 .
Позиція відповідача. Правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав; був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився без повідомлення причин; позивач не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку.
Третя особа. Надала висновок про доцільність визначення місця проживання дітей саме із матір`ю. Діти були опитані та однозначно і твердо заявили, що хочуть жити саме із матір`ю.
Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати.
Оцінка суду щодо позовних вимог
про розірвання шлюбу та залишення прізвища
ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) уклали шлюб, який зареєстровано між ними 15 листопада 2004 року виконавчим комітетом Коропецької сільської ради Монастириського району Тернопільської області, актовий запис № 19. Під час реєстрації шлюбу, ОСОБА_7 змінила своє прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_3 » (а.с. 5 свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ).
Разом з цим, у зв`язку із розбіжністю у поглядах на сімейне життя між подружжям спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам ОСОБА_1 , і тому вона подала позов про розірвання шлюбу (а.с.1-3).
Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли шлюбні правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як одного з подружжя, на припинення шлюбу шляхом його розірвання за рішенням суду.
Оцінка суду щодо права.
Частина 1 статті 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. При цьому, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 Сімейного кодексу України).
А частиною третьою статті 56 Сімейного кодексу України гарантується право кожного з подружжя на припинення шлюбних відносин. При цьому, одним із способів реалізації цього права, відповідно до положень частини другої статті 104, частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України, є припинення шлюбу внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
Відповідно до положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.
Тож оскільки позивач втратила бажання знаходиться у шлюбі з відповідачем, який ґрунтується на вільній згоді їх обох, суд вважає, що їх подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу є неможливими, позаяк їх збереження буде суперечити інтересу позивача, що має істотне значення щодо знаходження у шлюбі при наявності вільної згоди, тобто у добровільному порядку, а тому позов в частині позовних вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.
Позовні вимоги, в частині залишення позивачу, після розірвання шлюбу, права і надалі іменуватись прізвищем « ОСОБА_3 », задоволенню не підлягають, у зв`язку із наступним.
Відповідно до положень частини 1 статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Тобто питання зміни прізвища, за загальним правилом, вирішується позивачем у позасудовому порядку. І суд не бачить наявності спору у позивачки з будь-якою особою з приводу реалізації нею вказаного немайнового права. А тому, її право не підлягає судовому захисту у даний момент.
Оцінка суду щодо позовних вимог
про визначення місця проживання дітей.
Як вже зазначалось, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) уклали шлюб, який зареєстровано між ними 15 листопада 2004 року виконавчим комітетом Коропецької сільської ради Монастириського району Тернопільської області, актовий запис № 19. Під час реєстрації шлюбу, ОСОБА_7 змінила своє прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_3 » (а.с. 5 свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ).
Під час перебування сторін у шлюбі, 14 травня 2005 року, 12 вересня 2012 року та ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народились діти ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 6,7,8).
Згідно з висновком наданим виконавчим комітетом Коломийської міської ради, діти ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проживають із матір`ю. Позивачка проживає у АДРЕСА_2 .
При обстежені умов проживання встановлено: мати дітей ОСОБА_1 працює та має відповідну заробітну плату для матеріального утримання дітей, постійно займається доглядом та утриманням їх, проживає разом з ними та забезпечує всім необхідним. В дітей та матері хороші взаємовідносини, вона сумлінно виконує свої батьківські обов`язки. А батько ОСОБА_2 , останні чотири роки перебуває за межами України на роботі в Республіці Чехії, з того часу там постійно проживає і працює, не підтримує із мамою дітей сімейних відносин, не бажає утримувати дітей. У зв`язку із чим виконавчий комітет рекомендує визначити місце проживання вказаних дітей із матір`ю. (а.с. 43-45).
Зміст спірних правовідносин.
Таким чином, встановлені судом обставини вказують на те, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, у межах яких між ними виник спір з приводу місця проживання їх малолітніх дітей (оскільки вони, як батьки, стали проживати окремо один від одного).
Щодо права позивачки на проживання дітей із нею.
Положення частини 1 статті 32 Конституції України гарантують, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків передбачених Конституцією України.
Разом з цим, частина 3 статті 51 Конституції України унормовує, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. А пункт 6 частини 1 статті 92 Основного Закону України вказує на те, що засади сім`ї, охорони дитинства, материнства та батьківства визначаються виключно законами України.
Отже, право на сімейне життя, в тому числі і право проживати разом із своєю дитинною, може бути обмежене законами України.
Відповідно до положень статті 3 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Тому, суд у першу чергу буде виходити з інтересів дитини, а не батьків. На що, звернув увагу суду і Верховний Суд (рішення від 04 квітня 2018 року, справа №756/2109/16-ц).
Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Отже, суд вважає, що положеннями статті 9 Конвенції встановлено обмеження права батьків на сімейне життя, в аспекті права проживати разом із своєю дитиною, у тому випадку, якщо батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Тобто, як і у цій справі.
Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, встановлює право кожного на повагу до свого сімейного життя. Але частиною 2 статті 8 передбачає і обмеження такого права, зокрема, право органів державної влади втручатись у здійснення такого права, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту прав і свобод інших осіб.
Положення частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України передбачають загальне правило, за яким, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них.
Але, частина 1 статті 161 Сімейного кодексу України встановлює, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом.
Отже, вказаним нормативно-правовим актом прямо передбачена підстава для втручання суду у право батьків на сімейне життя, в аспекті права жити разом із своєю дитиною, зокрема, якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. І у справі, що розглядається судом, має місце саме такий випадок. Також суд відзначає, що такий випадок суд розцінює як необхідний у демократичному суспільстві, оскільки його метою є захист права дитини на визначення найбільш сприятливого для неї середовища для зростання.
При цьому суд одразу відзначає, що за положеннями частини 1 статті 161 Сімейного кодексу України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тож зважаючи на викладене, і з урахуванням того, що діти бажають жити саме із матір`ю, яка створила для них належні умови для проживання і розвитку, за даних обставин, перевагу у проживанні разом з дітьми, має мати. І за даних умов, тільки визначення місця проживання дітей із матір`ю, буде відповідати найвищим інтересам дітей. Окремо суд відзначає, що оскільки діти були опитані третьою особою, суд не бачив необхідності викликати їх до суду, з огляду на те, що їх думка була вже з`ясована, а порушення процедури з`ясування їх думки судом не встановлено.
Тому, позовні вимоги позивачки про визначення місця проживання дітей із нею, підлягають задоволенню.
Таким чином, керуючись статтями 2,19,23,34,43,49,133-142,200,206,211,213,217,220-222,244-248,258,259,263-265,268,272,273,351,352,354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Коломийської міської ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини і залишення прізвища - задовольнити частково.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ; зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ), зареєстрований 15 листопада 2004 року у Виконавчому комітеті Коропецької селищної сільської ради Монастириського району Тернопільської області, актовий запис № 19 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 ).
Визначити місцем проживання дітей: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) - місце проживання їх матері: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його проголошення позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про його перегляд. У випадку подання апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга може бути подана позивачем до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом 30 днів з дня проголошення заочного рішення. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення буде виготовлено не пізніше 11 грудня 2023 року.
Суддя Коваленко Д. С.