ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6385/23 Справа № 183/133/16 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року м.Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря Ніколіної А.П.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк,

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінілон про стягнення банківських вкладів та процентів за договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, ( надалі - АТ КБ ПриватБанк), третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінілон, який в подальшому уточнив, про стягнення банківських вкладів та процентів за договором та просив суд:

- розірвати договір №SAMDN2389 від 27 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» про банківський строковий вклад та стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором у розмірі 190430,96 грн., з яких: сума основного боргу - 10000,00 грн.; проценти - 3227,67 грн.; 3% річних - 2907,19 грн.; інфляційні втрати - 14951,45 грн. та 3% згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 162 251,84 грн.;

- розірвати договір №SAMDN0942 від 07 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» про банківський строковий вклад та стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором у розмірі 3673 745,59 грн., з яких: сума основного боргу - 178600,00 грн.; проценти - 64912,54 грн.; 3 % річних - 53519,39 грн.; інфляційні втрати - 278903,10 грн. та 3% згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 3097 810,56 грн.;

- стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за рахунком № НОМЕР_1 (пенсійна картка), відкритому 15 жовтня 2013 року в розмірі 2823079,96 грн., з яких: сума основного боргу - 28717,72 грн.; проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування чужими коштами згідно зі ст. 536 ЦК України - 36786,22 грн.; 3% річних - 7331,28 грн.; інфляційні втрати - 74327,59 грн. та 3% згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 2675917,15 грн..

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 27 березня 2012 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») був укладений Договір №SAMDN2389 про банківський строковий вклад (депозит) у національній валюті, який складається з заяви про оформлення вкладу «Мультивалютний, 12 місяців» від 27 березня 2012 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів Банку. За умовами цього Договору позивач передав, а відповідач прийняв на депозитний рахунок № НОМЕР_2 грошові кошти у сумі 10000,00 грн. Процентна ставка на дату внесення вкладу складала 16,00 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснювалося в кінці строку вкладу. Договір був укладений на строк з 27 березня 2012 року по 27 березня 2013 року. Відповідно до умов договору, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявить Банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Таким чином, строк дії договору був продовжений до 27 березня 2015 року. Після закінчення строку дії Договору позивач звертався до ПАТ КБ «Приват Банк» про повернення вкладу та процентів згідно договору, однак йому було відмовлено з причини окупації АРК та м.Севастополя. Відповідно до виписки з рахунку від 25 червня 2014 року за № НОМЕР_3 , станом на 25 червня 2014 року, на його депозитному рахунку знаходились грошові кошти у розмірі 11800,64 грн.

Крім того, 07 березня 2013 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») був укладений Договір №SAMDN0942 про банківський строковий вклад (депозит) у національній валюті, який складається з заяви про оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» від 07 березня 2013 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів Банку. За умовами цього Договору позивач передав, а відповідач прийняв на депозитний рахунок № НОМЕР_4 грошові кошти у сумі 178600,00 грн. Процентна ставка на день внесення вкладу складала 18,00 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснюється за кожний календарний день. Договір був укладений на строк з 07 березня 2013 року по 07 березня 2014 року. Відповідно до умов договору, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявить Банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Таким чином, строк дії договору був продовжений до 07 березня 2015 року. Після закінчення строку дії Договору позивач звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення вкладу та процентів згідно договору, однак йому було відмовлено з причини окупації АРК та м.Севастополя. Відповідно до виписки з рахунку від 25 червня 2014 року за № НОМЕР_3 , станом на 25 червня 2014 року, на його депозитному рахунку знаходились грошові кошти у розмірі 178600,00 грн.

Також, 15 жовтня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») на ім`я позивача ОСОБА_1 був відкритий рахунок та видано пенсійну картку № НОМЕР_5 , де станом на 30 квітня 2014 року на вказаній картці знаходилось грошові кошти у розмірі 28717,72 грн. Дана картка на даний час, з невідомих причин, заблокована і ОСОБА_1 не може отримати нараховану йому пенсію, а, відтак, що відповідач безпідставно користується коштами, що належать позивачу.

Позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до установи ПриватБанку з вимогою про повернення депозитних вкладів та суми пенсійних виплат, що міститься на його картковому рахунку для соціальних виплат, однак працівники Банку зазначали, що всі Банки на території АР Крим закриті, і Банк жодного відношення до відокремленого структурного підрозділу Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», де укладались договори, не має.

03 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Банку з заявою про видачу йому грошових коштів разом із повним розрахунком процентів за весь період. Але Банк в своїй відповіді від 11 липня 2015 року відмовився виконувати свої договірні зобов`язання з посиланням на постанову Національного Банку Украни від 06 травня 2014 року №260 про вимушене припинення своєї діяльності на території АР Крим та м.Севастополь.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2022 року за заявою представника позивача Волошиної О.В. позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про розірвання договорів банківського вкладу №SAMDN2389 від 27 березня 2012 року та №SAMDN0942від 07 березня 2013 року залишені без розгляду (а.с.62 Том ІІІ).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за Договором банківського вкладу №SAMDN2389 від 27 березня 2012 року в розмірі 44 478,81 грн. (сорок чотири тисячі чотириста сімдесят вісім грн. 81 коп.), з яких: сума основного боргу - 10000,00 грн., відсотки - 3227,67 грн., пеня у розмірі трьох відсотків вартості згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 13227,67 грн., а також згідно ст. 625 ЦК України за період з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року 3% річних - 2906,10 грн. інфляційні втрати - 15117,37 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за Договором банківського вкладу №SAMDN0942 від 07 березня 2013 року в розмірі 815992,33 грн. (вісімсот п`ятнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві грн. 33 коп.), з яких: сума основного боргу - 178000,00 грн., відсотки - 64670,08 грн., пеня у розмірі 3% вартості згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 242670,08 грн., а також згідно ст. 625 ЦК України за період з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року 3% річних - 53314,28 грн. інфляційні втрати - 277337,89 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за Договором банківського рахунку № НОМЕР_1 (пенсійна картка для виплат Gold) від 15 жовтня 2013 року в розмірі 174434,24 грн. (сто сімдесят чотири тисячі чотириста тридцять чотири грн. 24 коп.), з яких: сума основного боргу - 28717,72 грн., відсотки на рівні облікової ставки НБУ за період з 30 квітня 2014 року по 31 жовтня 2022 року - 36786,20 грн., пеня у розмірі трьох відсотків вартості згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 28717,72 грн., а також згідно ст. 625 ЦК України за період з 30 квітня 2014 року по 31 жовтня 2022 року 3% річних - 7328,92 грн. інфляційні втрати - 72883,68 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 23168,52 грн. (двадцять три тисячі сто шістдесят вісім грн. 52 коп.), які складаються з: витрат по сплаті судового збору в сумі 555,00 грн., витрат за проведення експертизи № 984-19 від 19 квітня 2019 року згідно квитанції № 46 від 19 березня 2019 року в сумі 7536,00 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 15077,52 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 9794,06 грн. (дев`ять тисяч сімсот дев`яносто чотири грн. 06 коп.).

В задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 відмовлено. (а.с.64-76 Том ІІІ).

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ Приватбанкзвернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просять рішення суду скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що АТ КБ Приватбанк є боржником у цих правовідносинах, враховуючи, що обов`язок відповідальності передано ТОВ ФК Фінілон та саме до нього належить пред`являти цей позов, натомість суд першої інстанції ТОВ ФК Фінілон належним відповідачем у справі не залучив. Разом з цим апелянт зазначає, що судом першої інстанції невірно здійснено обрахування процентів, інфляції, пені за вимогами ст. 10 Закону України Про захист прав споживачів за обома депозитними договорами, та помилково нараховано пеню за подвійною ставкою НБУ за картковим рахунком. Також апелянт не погодився зі стягнутою сумою витрат на правничу допомогу, посилаючись на не підтвердження такого розміру гонорару адвоката (а.с.79-100 Том ІІІ).

У липні 2023 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Волошина О.В., скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу, а якому зазначила, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухваленим з дотриманням норм процесуального та матеріального права, тому в задоволенні апеляційної скарги АТ КБ Приватбанк просить відмовити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що в апеляційній скарзі не наведені ані норми права, ані положення укладених з позивачем договорів банківського вкладу, якими чітко регулюється надання згоди кредитором/отримання мовчазної згоди Банком при переведенні боргу, внаслідок чого саме відповідач має відповідати за цим позовом, що вірно застосовано судом першої інстанції, а доводи апелянта щодо невірного розрахунку боргу перед позивачем зводяться до незгоди із визнанням судом його належним відповідачем у справі. Разом з цим просила стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу у загальному розмірі 17 000 грн., здійснені у зв`язку із підготовкою, вивчанням апеляційної скарги, складанням відзиву на апеляційну скаргу, враховуючи участь у судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 27 березня 2012 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») укладений Договір №SAMDN2389 про банківський строковий вклад (депозит) у національній валюті, який складається з заяви про оформлення вкладу «Мультивалютний, 12 місяців» від 27 березня 2012 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів Банку. За умовами Договору позивач передав, а відповідач прийняв на депозитний рахунок № НОМЕР_2 грошові кошти у сумі 10000,00 грн. Процентна ставка на дату внесення вкладу складала 16,00 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснювалося в кінці строку вкладу. Договір був укладений на строк з 27 березня 2012 року по 27 березня 2013 року. Відповідно до умов договору, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявить Банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до Банку.

На підтвердження факту укладення депозитного договору позивачем надано копію договору, довідку про стан рахунків №10208672 від 14 червня 2014 року, виписку за рахунком № НОМЕР_2 від 25 червня 2014 року.

Факт внесення позивачем грошових коштів за вказаним депозитним договором підтверджується оригіналом квитанції №30 від 27 березня 2012 року на суму 10000,00 грн., зміст якої було встановлено висновком експерта №984-19 від 19 квітня 2019 року. Крім того, згідно витягу з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга от 17.11.2014 г.», в якому вказано ОСОБА_1 , як кредитора, зазначено депозитний рахунок № НОМЕР_2 та суму грошових коштів, в тому числі процентів, що підлягають сплаті за договором №SAMDN2389 - 1800,64 грн. та 10054,79 грн.

Судом першої інстанції враховано, що довідка про стан рахунків та виписка за рахунком була надана позивачу Кримським регіональним відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк» після припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», що свідчить про доведеність факту укладення договору та внесення коштів за вказаним договором між ОСОБА_1 та ПАТ КБ Приватбанк, правонаступником якого є АТ КБ Приватбанк.

Судом першої інстанції також встановлено, що 07 березня 2013 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») був укладений Договір №SAMDN0942 про банківський строковий вклад (депозит) у національній валюті, який складається з заяви про оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» від 07 березня 2013 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів Банку. За умовами цього Договору позивач передав, а відповідач прийняв на депозитний рахунок № НОМЕР_4 грошові кошти у сумі 178600,00 грн. Процентна ставка на день внесення вкладу складала 18,00 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснюється за кожний календарний день. Договір був укладений на строк з 07 березня 2013 року по 07 березня 2014 року. Відповідно до умов договору, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявить Банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до Банку.

На підтвердження факту укладення депозитного договору позивачем надано копію договору, довідку про стан рахунків №10208672 від 14 червня 2014 року, виписку за рахунком № НОМЕР_4 від 25 червня 2014 року.

Згідно витягу з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга от 17.11.2014 г.», в якому вказано ОСОБА_1 , як кредитора, зазначено депозитний рахунок № НОМЕР_4 та суму грошових коштів, в тому числі процентів, що підлягають сплаті за договором №SAMDN0942 - 181535,89 грн.

Судом враховано, що довідка про стан рахунків та виписка за рахунком була надана позивачу Кримським регіональним відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк» після припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», що свідчить про доведеність факту укладення договору та внесення коштів за вказаним договором.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 листопада 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав з ТОВ ФК «Фінілон» «Договір про переведення боргу», в додатку до якого міститься вся інформація щодо сум депозитів та відсотків, які підлягають сплаті вкладнику ОСОБА_1 ..

Судом встановлено, що 03 липня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення коштів за вказаними депозитними вкладами. Станом на час розгляду даної справи відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не здійснено виплату коштів за депозитними договорами, укладеним з позивачем. Вказані обставини визнані сторонами та у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості. При цьому, суд першої інстанції дійшова обгрунтованого висновку про порушення прав позивача саме відповідачем по справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1059 ЦК України, у разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, третя особа, яка має намір стати боржником. Звідси, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор запропонував здійснити заміну боржника. У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода:а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

Згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до статті 513 цього Кодексу.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований у порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм закону, будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», шляхом використання мовчазної згоди, без письмової згоди самого вкладника ОСОБА_1 , який є стороною письмових договорів банківського вкладу, є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно вважав, що припинення діяльності відділення Банку на території АР Крим не має наслідком припинення договірних відносин між сторонами та не знімає з Банку відповідальність за невиконання взятих на себе зобов`язань за договором.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що боржником у спірних правовідносинах є ТОВ ФК Фінілон, враховуючи, що станом на дату 25 червня 2014 року, тобто надання ОСОБА_1 інформації про стан рахунків, відповідач вже порушив майнові права позивача та був, в розумінні ЦК України, боржником за укладеними з позивачем депозитними договорами, а, передавши борги ТОВ ФК Фінілон, не попереджав ОСОБА_2 про укладений договір, не отримав згоди ОСОБА_1 , як кредитора у зазначених правовідносинах, що не спростовано відповідачем як в суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно при вирішенні спору на підставі ст.ст.611,625 ЦК України та судової практики, викладеної у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16 та у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, на суму простроченого відповідачем боргу нараховано штрафні санкції, що є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат, з огляду на наступне.

За змістом ст. 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції вірно встановив, що між сторонами укладені договори банківського вкладу, а факт внесення грошових коштів підтверджено оригіналами квитанцій, висновком експерта, а також договором про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, з урахуванням додатку до нього, в якому Банк визнав борг перед позивачем за депозитними договорами, що свідчить про те, що Банк, на вимогу ОСОБА_1 , не виконав покладені на нього зобов`язання за умовами договорів щодо повернення суми депозитів та нарахованих відсотків, чим позбавив вкладника права користуватись належним йому майном, як і не повернув кошти позивачеві досьогодні, попри звернення позивача з відповідною вимогою, яка відповідачем не виконана, що є підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за вимогами ч.2 ст. 625 ЦК України.

Суд першої інстанції при цьому враховував і те, що Договір банківського вкладу №SAMDN2389 від 27 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») було неодноразово пролонговано на той самий строк. Зокрема, станом на 27 березня 2015 року позивач ОСОБА_1 не звертався із заявою про відмову від продовження строку вкладу, тому строк автоматично було продовжено до 27 березня 2016 року. В той же час, відповідно до умов вказаного Договору, сторони мають право достроково розірвати договір у відповідності з чинним законодавством, повідомивши про це другу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору, а тому, оскільки заяву про повернення вкладу подано 03 липня 2015 року, договір вважається розірваним з 06 липня 2015 року.

За умовами договору, при поверненні вкладу за ініціативою клієнта до закінчення мінімального строку вкладу (6 місяців) з дати початку/продовження строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу і виплачуються відсотки, нараховані за ставкою вкладу «за вимогою», за фактичний строк користування вкладом.

Оскільки на день подання позивачем заяви про повернення вкладу від 03 липня 2015 року не закінчився мінімальний шестимісячний строк з моменту продовження вкладу, відсотки за депозитом мають нараховуватися за ставкою вкладу «за вимогою» у розмірі 1,00% від суми вкладу, а з 04 травня 2017 року за ставкою «до запитання» - 0,01% річних.

Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються Банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом на вимогу, якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.

Аналогійний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

До пред`явлення вимоги про повернення депозиту, з 27 березня 2013 року по 26 березня 2015 року відсотки мали нараховуватись у розмірі 16,00% річних, що складає 3200,00 грн., виходячи з розрахунку: 10000,00 грн. (сума вкладу) х 16,00 % річних за Договором/ 100% / 365 днів х 730 (кількість днів прострочення).

За період з 27 березня 2015 року по 05 липня 2015 року Банк повинен виплатити позивачу проценти за процентною ставкою по вкладам «на вимогу» у розмірі 1,00% річних - 27,67 грн., виходячи з розрахунку: 10000,00 грн. (сума вкладу) х 1,00% річних за ставкою «на вимогу» / 100% / 365 днів х 101(кількість днів прострочення).

Отже, сума до виплати позивачу на момент пред`явлення вимоги про повернення депозиту складала 13227,67 грн., з яких: 10000,00 грн. (сума вкладу) + 3200,00 грн. (16,00 % річних за договором) + 27,67 грн. (1,00% річних за ставкою «на вимогу»), з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Саме на суму 13 227,67 грн. повинні нараховуватись 3,00% річних, починаючи з 06 липня 2015 року, що є днем розірвання Договору банківського вкладу №SAMDN2389 від 27 березня 2012 року, по 31 жовтня 2022 року, що становить 2906,10 грн., виходячи з розрахунку : 13227,67 грн. х 3,00% / 100% / 365 днів х 2675 (кількість днів прострочення).

Інфляційні втрати від несвоєчасного виконання зобов`язань по поверненню коштів у сумі 13227,67 грн. за період з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року складають 15117,37 грн., виходячи з розрахунку: = 13227,67 грн. (сума боргу) х 2.14285986 (сукупний індекс інфляції) - 13227,67 грн. (сума боргу).

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав правильну правову оцінку заяві відповідача щодо пропуску позовної давності позивачем у цій частині вимог, та вірно зазначив, що при визначенні суми стягнення 3,00% річних та інфляційного збільшення боргу відповідно до приписів ст. 625 ЦК України, за період з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року, позивачем не пропущено строк позовної давності по заявленим вимогам, з огляду на дату звернення до суду з даними вимогами - 14 січня 2016 року, з чим повністю погоджується і колегія суддів та що узгоджується з правовий висновком, висловленим в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

На думку колегії суддів, судом першої інстанції вірно застосовано норми ч. 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку, що правовідносини сторін відносяться до отримання позивачем, як користувачем, послуг Банку в наданні банківських послуг, відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а, відтак, відмова Банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання Банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних Банком коштів за кожен день з моменту звернення позивача з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, з чим повністю погоджується і колегія суддів та що узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду, що викладена у постановах: від 20.03.2019 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/26293/16-ц; від 21.08.2019 року Великої Палати Верховного Суду у справі №727/9352/17; від 20.12.2019 року Верховного Суду у справі № 757/70995/17-ц; від 20.03.2019 року Верховного Суду у справі № 761/24461/15-ц; від 01.10.2018 року Верховного Суду, у справі № 761/42169/16-ц; від 05.12.2018 року Верховного Суду, у справі № 369/8423/16-ц.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно визначив розмір пені від суми утримуваного вкладу з відсотками за період з 27 березня 2014 року по 06 липня 2015 року, який становитиме 185319,66 грн. (13 227,67 грн. х 3,00% :100 х 467 днів) та стягнув пеню у розмірі 162251,84 грн., в межах заявлених позовних вимог.

При цьому, судом першої інстанції, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, з врахуванням принципу пропорційності та співмірності, сума пені зменшена до суми утримуваних Банком коштів, а саме до 13227,67 грн..

Таким чином, судом правильно визначена, з чим погоджується і колегія суддів загальна сума до стягнення за Договором № SAMDN2389 від 27 березня 2012 року, яка становить 44478,81 грн., з яких: сума основного боргу - 10000,00 грн., відсотки - 3227,67 грн.,пеня у розмірі трьох відсотків вартості згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 13227,67 грн., а також згідно ст. 625 ЦК України за період з 06.07.2015 року по 31.10.2022 року 3% річних - 2906,10 грн. інфляційні втрати - 15117,37 грн.

Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за Договорм банківського вкладу № SAMDN0942 (вклад «Стандарт на 12 місяців») від 07 березня 2013 року, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»), судом першої інстанції вірно встановлено, що цей договір було неодноразово пролонговано на той самий строк. Зокрема, станом на 07 березня 2015 року позивач ОСОБА_1 не звертався з заявою про відмову від продовження строку вкладу, тому строк автоматично було продовжено до 07 березня 2016 року. Вказаний договір укладено позивачем та відповідачем на підставі типового договору приєднання шляхом підписання заяви №SAMDN0942 на оформлення вкладу. Сторони погодились, що вказана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає Договір про надання банківських послуг. У вказаній заяві про оформлення вкладу сторони погодили, що якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявить банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку. При продовженні терміну вкладу розрахунок відсотків на кожний новий термін вкладу здійснюється за процентною ставкою, що діє в банку для депозитних вкладів даного найменування та строку на день закінчення попереднього терміну вкладу, без укладення додаткових угод до цього договору. Якщо клієнт вимагає розірвати договір, а строк вкладу ще не сплив, повертається сума вкладу, за неповний строк вкладу відсотки виплачуються за зниженою відсотковою ставкою.

В той же час судом першої інстанції встановлено, що відповідно до умов вказаного Договору, сторони мають право достроково розірвати договір у відповідності з чинним законодавством, повідомивши про це другу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору.

Оскільки заяву про повернення вкладу позивачем подано 03 липня 2015 року, договір вважається розірваним з 06 липня 2015 року. При поверненні вкладу за ініціативою клієнта до закінчення мінімального строку вкладу (6 місяців) з дати початку/продовження строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу і виплачуються відсотки, нараховані за ставкою вкладу «за вимогою», за фактичний строк користування вкладом. Оскільки на день подання позивачем заяви про повернення вкладу від 03 липня 2015 року не закінчився мінімальний шестимісячний строк з моменту продовження вкладу, відсотки за депозитом мають нараховуватися за ставкою вкладу «за вимогою» у розмірі 1,00% від суми вкладу, а з 04 травня 2017 року за ставкою « до запитання» - 0,01% річних.

До пред`явлення вимоги про повернення депозиту, з 07 березня 2013 року по 06 березня 2015 року відсотки мали нараховуватись у розмірі 18,00% річних, що складає 64080,00 грн., виходячи з розрахунку: 178000,00 грн. (сума вкладу) х 18,00 % річних за Договором / 100% / 365 днів х 730 (кількість днів прострочення).

За період з 07 березня 2015 року по 05 липня 2015 року Банк повинен виплатити позивачу проценти за процентною ставкою по вкладам «на вимогу» у розмірі 1,00% річних - 590,08 грн., виходячи з розрахунку: 178000,00 грн. (сума вкладу) х 1,00% річних за ставкою «на вимогу» / 100% / 365 днів х 121 (кількість днів прострочення).

Отже, сума до виплати позивачу на момент пред`явлення вимоги про повернення депозиту складала 242670,08 грн., з яких:178000,00 грн. (сума вкладу) + 64080,00 грн. (18,00 % річних за договором) + 590,08 грн. (1,00% річних за ставкою «на вимогу»).

Саме на суму 242670,08 грн. повинні нараховуватись 3,00% річних, починаючи з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року, що становить 53314,28 грн., виходячи з розрахунку : 242670,08 грн. х 3,00% / 100% / 365 днів х 2675 (кількість днів прострочення).

Інфляційні втрати від несвоєчасного виконання зобов`язань по поверненню коштів у сумі 242670,08 грн. за період з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року складають 277337,89 грн., виходячи з розрахунку: = 242670,08 грн. (сума боргу) х 2.14285986 (сукупний індекс інфляції) -242680,08 грн. (сума боргу).

При цьому , на думку колегії суддів, суд першої інстанції при визначенні суми стягнення 3,00% річних та інфляційного збільшення боргу, відповідно до приписів ст. 625 ЦК України за період з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року дійшов правильного висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності по заявленим вимогам, з огляду на дату звернення до суду з даними вимогами - 14 січня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог не відповідає матеріалам справи та колегією суддів до уваги не приймається.

При визначенні розміру пені в розмірі трьох відсотків вартості послуги, суд першої інстанції правильно врахував правовий висновок, виикладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц.

Розмір пені, передбачений ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» від суми утримуваного вкладу з відсотками за період з 27 березня 2014 року по 06 липня 2015 року суд вірно визначив у розмірі 3399807,82 (242 670,08 грн. х 3,00% :100 х 467 днів). В той же час, як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі 3097 810,56 грн..

При цьому, судом першої інстанції, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, з врахуванням принципу пропорційності та завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи, сума пені зменшена до суми утримуваних Банком коштів, а саме до 242670,08 грн., з чим повністю погоджується і колегія суддів.

При цьому суд першої інстанції, на думку колегії суддів, правильно визначив загальну суму до стягнення за Договором № SAMDN0942 від 07 березня 2013 року, яка становить 815992,33 грн., з яких: сума основного боргу - 178000,00 грн., відсотки - 64670,08 грн., пеня у розмірі трьох відсотків вартості згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 242670,08 грн., а також згідно ст. 625 ЦК України за період з 06.07.2015 року по 31.10.2022 року 3% річних - 53314,28 грн. інфляційні втрати - 277337,89 грн.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення коштів, які знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 (пенсійна картка), судом першої інстанції вірно встановлено, що зазначений рахунок (пенсійна картка для виплат Gold), відкритий 15 жовтня 2013 року в ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є - АТ КБ «ПриватБанк») та належить позивачу ОСОБА_1 , на яку надходили пенсійні виплати. Станом на 30 квітня 2014 року на вказаному рахунку доступна сума грошових коштів становила 28 717,72 грн. Строк дії картки - до 30 червня 2017 року. Зазначене підтверджується довідкою про стан рахунків № 10208672 від 14 червня 2014 року та випискою за рахунком № НОМЕР_1 від 25 червня 2014 року.

Така ж сума зазначалась відповідачем у додатку «Приложение 1 (РеестрКредиторов) к договору перевода долга от 17.11.2014 г.», де з витягу електронного додатку встановлено кредитором ОСОБА_1 із зазначенням поточного рахунку № НОМЕР_1 від 25 червня 2014 року.

Судом першої інстанції враховано, що довідка про стан рахунків та виписка за рахунком була надана позивачу Кримським регіональним відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк» після припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Разом з тим, надані позивачем докази узгоджуються з іншими доказами у справі та у своїй сукупності підтверджують обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, що не спростовано апелянтомпри розгляді апеляційної скарги, як і не спростовано той факт, що карта позивача з пенсійними виплатами заблокована з невідомих причин досі, що порушує майнові права позивача з боку відповідача.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин в цій частині вимог, оскільки відповідач не надав як суду першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги доказів на підтвердження повернення коштів позивачеві, ані своєчасно на його вимогу 03 липня 2015 року, ані після цього і до теперішнього часу.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.15,16,611,625,1066,1074 ЦК України, положеннями Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 492, та встановивши, що 15 жовтня 2013 року між сторонами укладений Договір банківського рахунку №840428, факт наявності пенсійних грошових коштів, що підтверджено довідкою та випискою з рахунку, а також договором про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, з урахуванням додатку до нього, в якому Банк визнав борг перед позивачем за поточним рахунком № НОМЕР_1 , дійшов вірного та обгрунтованого висновку про те, що Банк на вимогу позивача ОСОБА_1 не виконав покладені на нього зобов`язання за умовами Договору банківського рахунку щодо повернення суми пенсій, чим позбавив позивача права користуватись належним йому майном, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення грошових коштів за вказаним договором, відсотків, 3 % річних, а також інфляційних втрат, визначеним у гривні.

Приписами ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи вищезазначені положення Закону, встановлений строк дії картки для виплат Gold № НОМЕР_1 до 30 червня 2017 року та той факт, що ці правовідносини не є договірними та розміру процентів за користування коштами після спливу вищезазначеного строку не встановлювалось між сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

У зв`язку з чим, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про не застосування судом першої інстанції розрахунку процентів за картковим рахунком, який запроваджений для соціальних виплат, які не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства України, та зазначені висновки суду першої інстанції узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі за № 6-1412цс16.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив відсотки на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 30 квітня 2014 року по 31 жоітня 2022 року, які складають 36 847,82 грн., виходячи з розрахунку: відсотки (пеня) = С (сума заборгованості 28717,72 грн.) x облікова ставка НБУ в день прострочення x Д (кількість днів прострочення - 3 107) : 100.

В той же час, як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про стягнення відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України за вказаний період у розмірі 36786,20 грн., а тому, колегія суддів вважає, що суд, не вийшов за межі заявлених вимог.

Колегія суддів вважає, що оскільки Договором банківського рахунку не передбачено розміру відсотків, 3,00% річних та інфляційні втрати, то суд першої інстанції дійшлов обгрунтованого висновку про те, що вони повинні нараховуватись на суму боргу 28717,72 грн. без урахування відсотків, починаючи з 30 квітня 2014 року по 31 грудня 2022 року, що становить 7328,92 грн., виходячи з розрахунку: 28 717,72 грн. х 3,00% / 100% / 365 днів х 3 107 (кількість днів прострочення).Інфляційні втрати від несвоєчасного виконання зобов`язань по поверненню коштів у сумі 28717,72 грн. за період з 30 квітня 2014 року по 31 жовтня 2022 року складають 72883,68 грн., виходячи з розрахунку: = 28 717,72 грн. (сума боргу) х 3.53793410(сукупний індекс інфляції) -28 717,72 грн. (сума боргу).

При цьому суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що при визначенні суми стягнення 3,00% річних та інфляційного збільшення боргу відповідно до приписів ст. 625 ЦК України за період з 30 квітня 2014 року по 31 жовтня 2022 року позивачем не пропущено строк позовної давності по заявленим вимогам, з огляду на дату звернення до суду з даними вимогами - 14 січня 2016 року.

Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру пені в розмірі трьох відсотків вартості послуги, суд першої інстанції обгрунтовано вихродив з наступного.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Таким чином, відмова Банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Вказане застосування норм про стягнення неустойки на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідає судовій практиці Верховного Суду по аналогічних справах: постанова від 20.03.2019 року Великої палати Верховного Суду у справі № 761/26293/16-ц; постанова від 21.08.2019 року Великої палати Верховного Суду по цивільній справі № 727/9352/17; постанова від 20.12.2019 року по цивільній справі № 757/70995/17-ц; постанова від 20.03.2019 року ВС у справі № 761/24461/15-ц; постанова від 01.10.2018 року у справі № 761/42169/16-ц; постанова від 05.12.2018 року у справі № 369/8423/16-ц.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що розмір пені від суми утримуваного вкладу з відсотками за період з 30 квітня 2014 року по 31 жовтня 2022 року становитиме 2676 778,68 грн. (28 717,72 грн. х 3,00% :100 х 3 107 днів).

При вирішенні питання щодо розміру пені, судом першої інстанції, на ч. 3 ст. 551 ЦК України, правильно враховано, що заявлена позивачем сума пені майже в десять разів перевищує суму утримуваних відповідачем коштів, з врахуванням принципу пропорційності та співмірності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про зменшення розміру пені до суми утримуваних Банком коштів, до 28717,72 грн.

Суд першої інстанції вірно встановив загальну суму, яка підлягає стягненню за Договором банківського рахунку № 840428 від 15 жовтня 2013 року, яка становить 174434,24 грн., з яких: сума основного боргу - 28717,72 грн., відсотки на рівні облікової ставки Національного Банку України за період з 30 квітня 2014 року по 31 жовтня 2022 року - 36 786,20 грн., пеня у розмірі 3% вартості згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 28717,72 грн., а також згідно ст. 625 ЦК України за період з 30.04.2014 року по 31.10.2022 року 3% річних - 7 328,92 грн. інфляційні втрати - 72 883,68 грн.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується із розрахунками суду з визначення суми, яка належить до стягнення з відповідача, який порушив майнові права позивача, які колегією суддів перевірені та вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Волошина О.В., у відзиві на апеляційну скаргу просила стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу у загальному розмірі 17 000 грн., здійснені у зв`язку із підготовкою, вивчанням апеляційної скарги, складанням відзиву на апеляційну скаргу, враховуючи участь у судовому засіданні.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст.1Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є:надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Верховний Суд у своїй Постанові від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц дійшов висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатом Волошиною Оленою Вікторівною, яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, 01.07.2015 року укладено договір про надання правової допомоги.

Згідно Акту приймання - передачі виконаних робіт щодо надання правової допомоги від 18.10.2022 року на стадії судового розгляду у суді апеляційної інстанції позивачу надана правнича допомога, а саме: ознайомлення і аналіз апеляційної скарги, консультація, складання відзиву на апеляційну скаргу, заява про стягнення витрат адвоката, заява про проведення відеоконференції, участь в судовому зпасіданні, вартість зазначених послуг складає 17000 грн.

Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази підтверджують витрати, пов`язаних з правничою допомогою адвоката та є обґрунтованими.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатами роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі17000 грн. не суперечить принципу розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , витрати, пов`язані з надання правової допомоги, у розмірі 17 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дняскладання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 вересня 2023 року.

Головуючий: А.П.Барильська

Судді: С.А.Зайцева

Ж.І.Максюта