Справа № 128/1363/18
Провадження № 22-ц/801/1871/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 рокуСправа № 128/1363/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Копаничук С.Г., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 липня 2023 року, ухвалене суддею Бондаренко О.І. в м. Вінниці, повне рішення складено 19 липня 2023 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 215,4 кв.м., житловою площею 135,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.11.2006 між сторонами в Чертановському відділі ЗАГС Управління ЗАГС москви зареєстровано шлюб. 14.10.2014 ними у шлюбі набуто, шляхом будівництва за спільні грошові кошти, у спільну сумісну власність вказаний житловий будинок.

У відповідності до положень ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є спільною сумісною власністю подружжя, хоча й оформлений на відповідача.

Згідно записів погосподарських книг власником вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, є відповідач. У спірному будинку зареєстровано місце проживання лише відповідача по справі та двох дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

21.05.2018 позивачу з телефонної розмови стало відомо, що 07.09.2017 Ізмайловським районним судом міста москва російської федерації шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано.

Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема, вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, оскільки відповідач вважає, що це майно належить лише їй.

Відповідач не погоджується добровільно розділити житловий будинок та виділити йому житлову площу, яка б відповідала його частці в спільному майні. Іншого житла у нього немає.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 липня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У скарзі зазначає, що висновки суду з приводу того, що спірне майно хоча і придбане в шлюбі, однак в силу ст. 57 СК України не відноситься до об`єктів спільної сумісної власності подружжя не узгоджуються з нормами матеріального права та практикою Верховного Суду. Обов`язковими до застосування є висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 21.11.2018 у справі №372/504/17 та наступних постановах Верховного Суду, у тому числі у постанові від 12.02.2020 у справі №725/1776/18 та у постанові від 04.03.2021 у справі №343/1294/18. Позиції суду касаційної інстанції, застосовані судом першої інстанції, не підлягали до застосування. Відповідач повинна була спростувати презумпцію спільності майна подружжя шляхом пред`явлення окремого або зустрічного позову, чого зроблено не було. Відмовляючи у задоволенні позову на підставі ст. 57 СК України суд вдався до вирішення питання про спільність/окремість майна подружжя, що не охоплювалося ні позовними вимогами, ні їх підставами, тим самим суд вийшов за межі вимог. Суд послався лише на надані відповідачем докази, у той час як в матеріалах справи наявні докази, подані позивачем на їх спростування 21.11.2019.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначає, що викладені у відзиві аргументи не спростовують доводів апеляційної скарги.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов до висновку, що житловий будинок хоча і було придбано в період шлюбу сторін, проте в силу положень ст. 57 СК України не відноситься до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_2 ..

З таким висновком погоджується і апеляційний суд.

Встановлено, що з 11 листопада 2006 року по 09 грудня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 4,33 т.1).

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.07.2012 набула у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, кадастровий номер :04:004:0038, місце розташування: АДРЕСА_1 (а.с.70-72 т.1).

14 травня 2014 року ТОВ «Перше приватне бюро технічної інвентаризації» на замовлення ОСОБА_2 виготовило технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок в АДРЕСА_1 (а.с.63-69 т.1).

18 червня 2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації: будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . Датою початку будівництва є 20.03.2013, датою закінчення 13.05.2014. Кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією становить 476 402 грн (а.с.73-75 т.1).

14 жовтня 2014 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на вказаний будинок (а.с.76 т.1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 215,4 кв.м., житловою площею 135.4. кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано 14 жовтня 2014 року (а.с.5 т.1).

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 просив поділити спільне майно подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, який набутий сторонами у шлюбі шляхом будівництва за спільні грошові кошти.

У частині третій статті 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову ОСОБА_2 посилалась на те, що житловий будинок не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, оскільки він повністю побудований за кошти її матері ОСОБА_5 на земельній ділянці, яка придбана також за кошти матері особисто для неї. Її мати постійно з 2012 по 2018 роки надавала особисто їй кошти на будівництво житлового будинку та господарських споруд, а також на його обладнання. У позивача не було коштів для будівництва будинку та його обладнання. Відтак вважає, що будинок є її особистою власністю.

У ч. 1 ст. 57 СК України зазначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, в тому числі, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, а тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Одна із сторін спору може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, що узгоджується з висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-264цс15.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції наголошувала на недобросовісній поведінці ОСОБА_1 , вважаючи, що подання останнім позову про визнання за ним права власності на частину будинку суперечить його попередній поведінці, а саме визнанню ним раніше факту належності спірного будинку на праві приватної власності його дружині.

На підтвердження вказаної обставини відповідачем було надано розписку ОСОБА_1 від 02 липня 2016 року, у якій він зазначив, що після реєстрації в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не буде претендувати на нього, так як будинок являється власністю його дружини ОСОБА_2 , отриманий в дар від її матері ОСОБА_5 у виді грошових коштів на його будівництво (а.с.37 т.1).

Проаналізувавши зміст вказаної розписки апеляційний суд вважає, що вказаний документ виданий ОСОБА_1 на підтвердження того, що грошові кошти на будівництво будинку його дружина ОСОБА_2 отримала особисто в дарунок від своєї матері і ці кошти не були надані в дарунок саме подружжю.

Факт написання цієї розписки ОСОБА_1 не заперечує, а лише вказує, що вимушений був написати цю розписку для того, щоб прописатися у спільному будинку, який був оформлений лише на дружину.

Разом з тим, вказані твердження не спростовують самого змісту розписки, в якому окреслюється яким чином цей будинок побудований.

ОСОБА_2 до суду першої інстанції було надано копії грошових переказів за 2013 рік (лютий, червень, липень, серпень, жовтень, грудень), а також за 2014 рік (травень, березень, квітень, липень), які надійшли від ОСОБА_5 на рахунок ОСОБА_2 на загальну суму 1 209 112 рублів. Призначення платежу: «приватний переказ на поточні витрати» (а.с.111-122 т.1). Апеляційний суд наголошує, що саме в цей період завершувалося будівництво будинку.

На підтвердження факту придбання ОСОБА_2 будівельних матеріалів для будівництва будинку за особисті кошти нею було надано копії розрахункових документів на загальну суму 258 525 грн (видаткові накладні, товарні чеки, рахунки на оплату) (а.с. 163-203 т.1).

Отримавши відзив відповідача на позов ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції відповідь на відзив, в якому не заперечив факт надання матір`ю відповідача коштів останній на будівництво житлового будинку та його обладнання.

Тобто, ОСОБА_1 у письмових заявах по суті справи не заперечував, що, по-перше, мати ОСОБА_2 надавала останній грошові кошти на будівництво будинку, по-друге, що ці кошти надавалися особисто відповідачу, а не сторонам, як подружжю.

Як вказав ОСОБА_1 , твердження відповідача про набуття спірного майна за кошти, які належали їй особисто не відповідають дійсності, оскільки 25 квітня 2007 року він продав квартиру за 95 000 доларів США, після чого значна частина цих коштів була витрачена на будівництво спірного будинку.

Вказану позиція ОСОБА_1 апеляційний суд не бере до уваги, оскільки вона направлена на введення суду в оману.

Встановлено, що датою початку будівництва житлового будинку є 20 березня 2013 року, датою закінчення будівництва - 13 травня 2014 року (а.с.74 т.1).

У договорі накопичувального рахунку і безготівкових розрахунків № від 25 квітня 2007 року, на який посилається позивач, зазначено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , продавці, зобов`язалися підписати договір купівлі-продажу квартири, яка належала продавцям на праві спільної часткової власності (1/2 частка). Відповідно до умов договору квартира відчужується за 95 000 доларів США, розрахунок здійснюється в безготівковому порядку з використанням рахунків в банку (а.с.47 т.1).

Доказів того, що вказані кошти були зараховані на рахунок ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

При цьому апеляційний суд бере до уваги, що у 2011 році на розгляді суду перебувала цивільна справа №2-11/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу будинковолодіння в частині покупця та визнання його покупцем, та за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. У цій справі ОСОБА_1 вказував, що надав своєму брату та його дружині, які є відповідачами у цій справі, кошти в розмірі 45 000 доларів США для придбання на його ім`я будинку, про що написав розписку. А в загальному ним було надано 78 000 доларів США. Однак в подальшому йому стало відомо, що відповідачі кошти використали у власних цілях, оскільки придбаний 13 травня 2007 року для його сім`ї будинок було оформлено на ОСОБА_7 ..

У згаданій справі ОСОБА_1 стверджував, що кошти на придбання 13 травня 2007 року будинку надав він.

Вказані кошти надані після двох тижнів з моменту продажу ним згаданої вище квартири.

Крім того, з матеріалів справи встановлено, що за три тижні до відчуження квартири - 16.03.2007 ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №625/2000-0001935 на суму 14 200 доларів США. Відповідно до графіку погашення кредиту, кредит надано в строк до 15.03.2012.

При цьому, матір ОСОБА_2 протягом 2007-2010 років здійснювала погашення за цим кредитом, що підтверджується наданими нею квитанціями із вказаним в них призначенням платежу: погашення за кредитним договором від 16.03.2007 (а.с.80-110)

Тому враховуючи викладене, беручи до уваги рік, в якому розпочато будівництво будинку, твердження ОСОБА_1 про те, що отримані ним від продажу в 2007 році квартири кошти були витрачені на будівництво будинку апеляційний суд сприймає критично.

Позивач стверджує лише про те, що ним було витрачено кошти на будівництво будинку, однак, не зазначає про те, що облаштування будинку було здійснено за спільні кошти подружжя.

Колегія суддів звертає також увагу на те, за рік до початку будівництва будинку ОСОБА_2 придбала земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок. Як зазначала ОСОБА_2 , вказану земельну ділянку вона також придбала за кошти, які їй були надані матір`ю для особистих потреб.

Вказану обставину ОСОБА_1 не заперечує і на земельну ділянку, як спільно нажите у шлюбі майно, не претендує.

Тобто позивач не заперечує, що земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд було придбано відповідачем за її особисті кошти (отримані від матері відповідача).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що судом першої інстанції надано оцінку лише доказам ОСОБА_2 і залишено поза увагою докази, які було надано ним на спростування позиції відповідача.

Разом з тим, ненадання судом першої інстанції аналізу наданим позивачем 21 листопада 2019 року доказам не призвело до неправильного вирішення спору.

Заявляючи клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи ОСОБА_1 не мотивував, на спростування яких саме доказів, наданих відповідачем, вони надані.

Твердження апелянта про вихід суду за межі позовних вимог через застосування при ухваленні рішення положень ст. 57 СК України (майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка) є безпідставними, оскільки питання віднесення майна до особистої приватної власності може вирішуватися при розгляді справ про поділ майна подружжя.

Необхідності звернення до суду із окремим, в тому числі зустрічним, позовом про визнання майна особистою приватною власністю подружжя, на що наголошує апелянт, немає. Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована як при розгляді спору про поділ майна подружжя належними та допустимими доказами, так і рішенням про визнання майна особистою приватною власністю, яке може бути одним із доказів у справі.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем під час розгляду справи спростовано презумпцію права спільної сумісної власності і доведено право особистої приватної власності на набуте в шлюбі майно.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначив, що до застосування в даному випадку підлягали, зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 та наступні постанови Верховного Суду, у тому числі від 12.02.2020 у справі №725/1776/18 та від 04.03.2021 у справі №343/1294/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №725/1776/18 зазначено, що норми СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №343/1294/18 зроблено висновок про те, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Отже відсутні підстави вважати, суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки його висновки не суперечать практиці касаційного суду, висловленій у постановах, на які посилається заявник в апеляційній скарзі.

Розглядаючи наведені вище справи суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи, а ОСОБА_1 , цитуючи уривки з постанов Верховного Суду, не проектує їх на обставини даної справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, який дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов законного і обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2023 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

С.Г. Копаничук