Номер провадження: 22-ц/813/3055/23
Справа № 515/1697/20
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів:Назарової М.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Долгової В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 11 квітня 2022 року

у справі про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до

ОСОБА_2 у якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 4,11 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованої на території Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за державним актом на право приватної власності на землю серії III-ОД №075408, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією 20 лютого 2003 року в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла цивільна дружина батька позивача

ОСОБА_3

08 грудня 2017 року Татарбунарським районним судом Одеської області ухвалено рішення, якими позивача визнано спадкоємцем, який проживав не менше 5 років з померлою ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 , Саратською районною державною нотаріальною конторою за заявою позивача відкрито спадкову справу №39/2018 року.

За життя ОСОБА_3 мала у власності земельну ділянку площею 4,11 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

З метою реалізацію спадкових прав, позивач звернувся із відповідною заявою до Саратської державної нотаріальної контори, однак отримав від нотаріальної контори лист №228/02-14 від 20 листопада 2020 року, про відмову в оформленні спадкових прав у зв`язку з тим, що у спадковій справі, наявний заповіт, яким померла ОСОБА_3 заповідала все своє майно відповідачу ОСОБА_2 .

Вказаний вище заповіт зареєстрований в реєстрі під номером 53 та посвідчений секретарем Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

Цей заповіт позивач вважає посвідчений з порушенням норм закону щодо посвідчення заповітів, оскільки у секретаря Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області Зубак М.І. були відсутні належні повноваження для вчинення нотаріальних дій станом на лютий місяць 2010 року.

Позивач також зазначає, що на усний запит його представника щодо наявності рішень сесії чи виконкому Вишнівської сільської ради «Щодо покладання обов`язку на секретаря Вишнівської сільської ради станом на лютий 2010 року», отримана архівна довідка №37, в якій зазначено, що в архівних документах відповідне рішення відсутнє.

На адвокатський запит представника позивача «Про надання копії документів щодо покладання обов`язку на секретаря Вишнівської сільської ради станом на лютий 2010 року» від органу місцевого самоврядування отримано усну відповідь про те, що всі рішення Вишнівської сільської ради за 2010 рік передані до Татарбунарського районного архіву.

На думку позивача, наведені вище обставини, свідчать про те, що секретар Вишнівської сільської ради Зубак М.І. станом на 18 лютого 2010 року не мала повноважень посвідчувати вказаний заповіт, який складено ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_2 , тому вважає, що оспорюваний заповіт як правочин у встановленому порядку не посвідчений.

Крім того, зазначає, що в газеті «Татарбунарський вісник» №43 від 29 жовтня 2010 року було розміщено оголошення, яким нотаріус закликав ОСОБА_2 до прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , але з дня смерті останньої відповідач не звертався до Саратської районної державної нотаріальної контори за оформленням спадкових прав.

Посилаючись на викладене, а також з метою обрання належного способу захисту, позивач просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 11 квітня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на обставини якими обґрунтовується позов, вважає помилковим висновок суду про відмову в задоволенні його позовної заяви з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення, тому просить скасувати рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 11 квітня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Правом на відзив відповідач не скористався.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 , та його представник адвокат

Дімітренко В.Є. не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, у поданій до суду заяві останній просив розглянути справу за відсутності сторони відповідача.

У відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Паюл Т.І., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 4,11 га, що розташована на території Вишнівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД № 075408 (а.с.14).

18 лютого 2010 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе її майно, де б воно не знаходилось та з чого би воно не складалось і взагалі все те, що на день її смерті належатиме по закону та на що вона буде мати право, вона заповіла внуку ОСОБА_2 (а.с. 11).

Вказаний заповіт посвідчено секретарем Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області Зубак М.І., у якому серед іншого зазначено, що заповіт записаний секретарем Вишнівської сільської ради зі слів ОСОБА_3 . Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_3 , і власноручно підписаний нею в присутності секретаря сільської ради. Особу ОСОБА_5 встановлено, дієздатність перевірена. Заповіт зареєстровано в реєстрі за №53.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с. 10).

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 08 грудня 2017 року у справі №515/1677/17 встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Вишневе, Татарбунарського району, Одеської області разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_1 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12-13).

Відповідно до архівної довідки №37 від 21 квітня 2020 року, виданої архівним відділом Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області, на усний запит адвоката Паюл Т.І. про надання копії рішень сесії чи виконавчого комітету Вишнівської сільської ради, с. Вишневе, Татарбунарського району, Одеської області щодо покладення обов`язку вчинення нотаріальних дій на секретаря Вишнівської сільської ради, які мали чинність станом на лютий місяць 2010 року, архівним відділом надано повідомлення про те, що вказане рішення у архівних документах Вишнівської сільської ради відсутнє. Також зазначено, що відсутнє рішення сесії, виконавчого комітету Вишнівської сільської ради щодо надання повноважень голові сільської ради видавати особисті розпорядження про покладення обов`язку вчинення нотаріальних дій на секретаря Вишнівської сільської ради ( а.с. 16).

У вересні 2020 року представник ОСОБА_1 , адвокат Паюл Т.І. зверталася до Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області з адвокатським запитом у якому просила надати копії документів, належним чином посвідчених щодо покладання обов`язку вчинення нотаріальних дій на секретаря Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, які мали чинність станом на лютий місяць 2010 року (а.с.17).

Відповіді на вказаний вище адвокатський запит матеріали цієї справи не містять.

У листі від 20 листопада 2020 року №228/02-14 Саратською районною державною нотаріальною конторою Одеської області адресованому Максимчуку А.І. зазначено, що в матеріалах спадкової справи є заповіт, посвідчений Вишнівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 18 лютого 2010 року, зареєстровано в реєстрі за №53 від імені ОСОБА_3 , який було складено на все майно та на ім`я ОСОБА_2 . Також повідомлено, що в матеріалах спадкової справи наявна довідка, видана Вишнівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 15 червня 2020 року за №237, в якій зазначено, що разом із спадкодавцем на момент смерті був зареєстрований ОСОБА_2 , від останнього заява про відмову від прийняття спадщини не надходила. Спадкоємцем до майна ОСОБА_3 є особа, яка визначена у заповіті, а саме ОСОБА_2 (а.с. 18).

У газеті «Татарбунарський вісник» №43 від 29 жовтня 2020 року було розміщено оголошення про те, що Саратська районна державна нотаріальна контора закликає до прийняття спадщини ОСОБА_2 (с. Вишневе) за заповітом ОСОБА_3 (а.с.19).

З матеріалів спадкової справи №39/2018 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 убачається, що 15 лютого 2018 року за №101 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , звернувся позивач ОСОБА_1 (а.с. 46).

Зі змісту інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), виданої 03 березня 2021 року убачається, що у цьому реєстрі наявні інформації про заповіт, номер у спадковому реєстрі:48940996, стан: чинний, номер в реєстрі нотаріальних дій:53, дата посвідчення 18 лютого 2010 року, місце посвідчення: Одеська область, Вишнівська сільська рада Татарбунарського району, місце зберігання: Вишнівська сільська рада Татарбунарського району, інформація про заповідача: ОСОБА_3 , дата та місце народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 , с. Вишневе, Татарбунарський район, Одеська область (а.с. 48).

У довідці №237 від 15 червня 2020 року виданої виконавчим комітетом

Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області зазначено, що померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на день своєї смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . На момент її смерті разом з нею за цією адресою були зареєстровані, але проживали періодично, бо виїжджали на роботу в м. Арциз та в м. Одеса: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 51).

Згідно з довідкою №642, виданою 28 грудня 2020 року виконавчим комітетом Вишнівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області, ОСОБА_2 з 11 липня 2007 року постійно проживав з ОСОБА_3 по день її смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 та вів спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 110).

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за заповітом, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, заяву про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав, отже є таким, що спадщину прийняв, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За статтею 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (частини перша, третя статті 1247 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до статті 1251 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

За статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ( в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту) посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. При цьому делеговані повноваженнями це повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад.

Відповідно до підпункту 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти.

Отже вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу закону.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18, від 02 червня 2021 року у справі№ 619/728/19-ц, від 17 листопада 2021 року у справі № 753/2062/20.

Відповідно до частини четвертої статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» до складу виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради входить також за посадою секретар відповідної ради.

Відповідно до частини четвертої статті 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради.

Судом першої інстанції, що оспорюваний заповіт 18 лютого 2010 року посвідчений секретарем Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області

Зубак М.І., який зереєстровано в реєстрі за №53.

З наявного у матеріалах справи дублікату вказаного вище заповіту убачається, що цей документ видано секретарем виконкому Зубак М.І.

Як на підставу для визнання цього заповіту нікчемним, позивач посилається на те, що він посвідчений неуповноваженою службовою особою, оскільки виконавчим комітетом Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області станом на момент посвідчення заповіту (лютий 2010 року) на секретаря Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області Зубак М.І. не покладалися обов`язки вчинення нотаріальних дій.

У якості нормативного обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на положення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої Міністерством юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5. Відхиляючи доводи, наведені позивачем, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі N 530/1995/18 (провадження N 61-697св21) зазначено, що "нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає".

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі N 461/2565/20 (провадження N 61-21209св21) зазначено, що "свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі

№ 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, перебуває під правовою охороною і після смерті заповідача (п.54). Свобода заповіту, як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання (п.55). Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, порушить принцип свободи заповіту та по суті призведе до скасування вільного волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку зі смертю (п.76). Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України) (п.85-87)».

З огляду на викладене вище, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги позивача з посиланням на Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року

№ 22/5, що виключно виконавчий комітет сільської ради має повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, тому оспорюваний заповіт посвідчено особою, яка не мала на це повноважень, оскільки інструкція не є актом цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені і у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

Відтак, за вказаних обставин, сама по собі відсутність у архівному відділі Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області копій рішень сесії чи виконавчого комітету щодо покладення обов`язку вчинення нотаріальних дій на секретаря Вишнівської сільської ради, які мали чинність станом на лютий місяць 2010 року не свідчить про те, що ОСОБА_7 , виконуючи обов`язки секретаря органу місцевого самоврядування не була уповноваженою на виконання вчинення дій з посвідчення заповіту.

Апеляційний суд акцентує увагу, що в матеріалах цієї справи відсутні відомості про будь-яких інших посадових осіб Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області та її виконавчого комітету, які б були уповноважені посвідчувати заповіти у лютому 2010 року, тобто на момент посвідчення оспорюваного заповіту.

Крім того, апеляційний суд також зауважує, що з моменту складення заповіту і до смерті, заповідачка ОСОБА_3 за життя не оспорювала дії особи, яка посвідчила заповіт, не зверталась із заявами про зміну чи скасування цього заповіту та не складала нових заповітів.

Колегія суддів звертає увагу, що право визначати зміст заповіту належить виключно заповідачу та його волевиявлення не може бути змінено іншими особами у спосіб, обумовлений відшукуванням будь-яких обставин, які б порушували принцип свободи заповіту та змінювали вільне волевиявлення заповідача.

Зміст оспорюваного заповіту дає підстави дійти висновку, що волевиявлення

ОСОБА_3 було спрямоване саме на те, щоб належне їй майно, після її смерті, отримав саме її онук, тобто ОСОБА_2 , який є відповідачем у цій справі.

Як у позовній заяві, так і апеляційній скарзі, позивач не наводить доводів, які б свідчили про відсутність волевиявлення у ОСОБА_3 на складення заповіту саме на користь ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги позивача за своїм змістом та суттю загалом є обґрунтуванням позовних вимог, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права та положень, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог, з вказаних вище підстав.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги позивача не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги позивача правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 11 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови буде складено 04 вересня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: Н.В. Стахова

М.В. Назарова