Справа № 461/5618/19 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/857/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

без часті сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справу за апеляційною скаргою Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 лютого 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивні вимоги обґрунтовував ти, що відповідач підписав заяву № б/н від 14 грудня 2010 року, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 5200,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, що викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Стверджував, позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Однак відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим станом на 31 травня 2019 року утворилась заборгованість за кредитним договором, яка складає 228881,80 гривень, з яких 4801,24 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 218651,33 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитом; 5429,23 гривень заборгованість за пенею та комісією.

Позивач АК КБ «Приватбанк» зазначав, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 14 грудня 2010 року у розмірі 125866,95 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 4801,24 гривень та заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 121065,71 гривень за період з 14 грудня 2010 року по 28 вересня 2018 року.

З огляду на зазначене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 125866,95 гривень, а також судові витрати у розмірі 1921 гривня.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 лютого 2023 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржило АТ КБ «ПриватБанк».

В апеляційній скарзі покликається на те, що заповнення анкети про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг саме 14 грудня 2010р. надає можливість клієнту банку будь-коли користуватись банківськими послугами, для їх отримання та користування повторне заповнення анкети (укладання додаткового договору) не потребується. Належним доказом укладення договору є анкїта-заява та отримана за бажанням кредитна карта, використання якою клієнт визначає самостійно за своєю потребою.

Стверджує, що згідно заяви від 14 грудня 2010р. ОСОБА_1 з Умовами та правилами, Тарифами банку був ознайомлений та їх положень зобов`язувався неухильно дотримуватись, а також підтвердив, що в подальшому зобов`язується самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів на сайті Банку.

На думку скаржника, ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що йому було надано повну інформацію щодо надання банківських послуг.

Вказує, що з урахуванням наявності в матеріалах справи доказів ознайомлення та погодження відповідача з розміром відсоткової ставки, правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17. не можуть бути застосовані.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 31 серпня 2023 року, є дата складення повного судового рішення 18 вересня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Комерційного банку «Приватбанк» підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що відповідач повністю погасив заборгованість перед позивачем за тілом кредиту, а також, що умовами підписаного між сторонами договору не було передбачено сплату ним відсотків.

З такими висновками суду повністю погодитись не можна із наступних підстав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 14 грудня 2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 200,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

14 грудня 2010 року відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «КРЕДИТКА Універсальна», 55 днів пільгового періоду. У такій довідці ОСОБА_1 власним підписом підтвердив, що «з фінансовими умовами надання платіжної картки «КРЕДИТКА Універсальна» 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений» (а.с. 12)

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31 травня 2019 року становить 228881,80 гривень, з яких 4801,24 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 218651,33 гривень - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 5429,23 гривень заборгованість за пенею та комісією.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з цим позовом Банк подав до суду анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «КРЕДИТКА Універсальна» 55 днів, витяг з умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості тощо.

Крім того, під час розгляду справи Банком було долучено виписку по карткових рахунках відповідача та довідку про картках наданих відповідачу з строком їх дії.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанції).

Колегія суддів вважає доведеним факт, що відповідач отримав у позивача кредит в розмірі 5200 грн, яким він користувалася, здійснювала його погашення, тощо.

ОСОБА_1 видавалися кредитні картки, завдяки яким він здійснював користування кредитними коштами шляхом їх зняття та погашення заборгованості, термін дії останньої картки, щодо рахунку якої встановлювався кредитний ліміт, до вересня 2017 року і станом на 31 травня 2019 заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 4801,24 грн. В той же час, заборгованість за тілом кредиту не підлягає стягненню в такому розмірі з наступних причин.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін відсотки виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З підписаної сторонами довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «КРЕДИТКА Універсальна» 55 днів пільгового періоду, вбачається, що сторонами були погоджені проценти (відсотки) на рівні 2,5% в місяць (30% річних)

З долученого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що останнім проценти ОСОБА_1 нараховувалися в період з 14 грудня 2010 року по 28 серпня 2014 року за ставкою 30% річних. В той же час, з 01 вересня 2014 року Банк почав нараховувати ОСОБА_1 проценти за ставкою 34,8% річних, чого не було погоджено між сторонами, а отже з цього часу колегія суддів вважає незаконним нарахування боржнику процентів в розмірі не погодженому між сторонами.

З врахуванням наведеного, беручи до уваги розрахунок заборгованості наданий Банком, станом на 31 травня 2019 року розмір заборгованості ОСОБА_1 перед Банком за відсотками становить 134,35 грн, оскільки з моменту односторонньої зміни умов договору в сторону збільшення Банком відсоткової ставки - 01 вересня 2014 року, банк втратив право на їх нарахування. Окрім цього, станом на 01 вересня 2014 року заборгованість за пенею та комісією становить 0 грн.

Колегія суддів також звертає увагу, що після 01 вересня 2014 року ОСОБА_1 сплачували кошти в погашення заборгованості, а саме:

12 вересня 2014 року 300 грн;

07 лютого 2015 року 120,77 грн.

За відсутності підстав Банку нараховувати відсотки за користування кредитом, а також пені та комісії, колегія суддів вважає, що зараховані кошти в погашення відсотків, пені та комісії після 01 вересня 2014 року потрібно зарахувати в погашення тіла кредиту.

Враховуючи розмір заборгованості за тілом кредиту станом на 29 серпня 2014 року 4920 грн, станом на 31 травня 2019 року 4801,24 грн, сума погашення заборгованості боржником в період з 01 вересня 2014 року по 31 травня 2019 року 420,77 грн, заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитом (тілом кредиту) становить 4499,23 грн (4920-420,77).

01 лютого 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Посікіра Р.Р. в поданому відзиві на позовну заяву, просив застосувати строк позовної давності до даних правовідносин.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, правило частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року).

Враховуючи, що ОСОБА_1 07 лютого 2015 року зробив останній платіж в якості погашення заборгованості за кредитом, саме з цього моменту потрібно рахувати трирічний строк позовної давності щодо вимоги Банку про стягнення заборгованості за процентами.

Колегія суддів завертає увагу на те, що позивач звернувся до суду з позовом 25 липня 2019 року з вимогою щодо стягнення заборгованості за процентами, тобто поза межами трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В той же час, вимога Банку щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 4499,23 грн є такою, що підлягає до задоволення, оскільки строк дії кредитної картки виданої ОСОБА_1 сплив 01 жовтня 2017 року, табто вимога банку щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту є такою, що пред`явлена в межах строку позовної давності.

Враховуючи наведене, рішення Залізничного районного суду міста Львова від 24 лютого 2023 року слід скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову і стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 14 грудня 2010 року у розмірі 4499,23 грн, яка складається з наступного: 4499,23 грн заборгованість за кредитом (тіло кредиту).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з Банку в користь ОСОБА_1 частину понесених ним судових витрат, зменшивши їх з 30000 грн до 10000 грн.

З таким висновком колегія суддів не погоджується з наступних причин.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до роз`яснення в п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд в Постанові від 12.06.2018 року по справі №462/9002/14-ц (провадження №61-9880св18), прийшов до наступних висновків: «свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес).

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів колегія суддів враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Тож суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Оцінюючи надані представником відповідача в суді першої інстанції докази в підтвердження понесення Балич Н.О. витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн, вважає, що такий розмір є завищеним, в той же час 3000 грн витрат на правову допомогу відповідає критеріям розумності, справедливості, складності справи та обсягам виконаних робіт адвокатом в даній справі, в зв`язку з чим, з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в користь ОСОБА_1 3000 грн витрат на правову.

Окрім цього, з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»підлягають частковому стягненню судові витрати понесені останнім при зверненні до суду з позовом та апеляційною скаргою, в розмірі 171,79 грн

Керуючись ст.ст. 141 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 лютого 2023 року скасувати.

Позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором №б/н від 14 грудня 2010 року у розмірі 4499 (чотири тисячі чотириста дев`яносто дев`ять) гривні, 23 копійки, яка складається з наступного: 4499,23 грн заборгованість за кредитом.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570) в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )3000 грн витрат на правову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570)судові витрати у розмірі 171 (сто сімдесят одна) гривня 79 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.