Ухвала

27 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 127/2892/23

провадження № 61-13781ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у лютому 2023 року звернулася в суд з позовом до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі - КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго») про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначала, що є споживачем послуг з постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 . Виконавцем послуг з постачання гарячої води з 01 серпня 2018 року є КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», а до цього часу був ДП «Теплокомуненерго Маяк» ВАТ «Маяк».

У 2004 році при встановлені автономної системи опалення та підігріву води в квартирі позивача для резервного гарячого водопостачання було залишено живлення від центрального водогону постачання гарячої води та встановлений лічильник.

З червня 2020 року сім`я позивача не споживала гарячу воду централізованого постачання та користувалась виключно приладом автономного підігріву води.

У грудні 2022 році відповідач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті послуги центрального теплопостачання та постачання гарячої води, додавши до позовної заяви розрахунок заборгованості ОСОБА_1 з серпня 2020 року по жовтень 2021 року включно, яка становить 9 204,26 грн.

28 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» з листом-претензією, в якому просила здійснити перерахунок розміру плати за послуги централізованого постачання гарячої води, додавши фото лічильника гарячої води.

26 січня 2023 року позивач отримала від відповідача відповідь із змісту якої її стало відомо, що 01 квітня 2021 року розподільний прилад обліку в її квартирі був знятий з обліку, оскільки завершився термін його повірки та надалі нарахування проводилося по будинковому засобу обліку, який встановлений в будинку згідно Правил.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідальність за своєчасну повірку лічильника несе не споживач, а надавач відповідної послуги, тобто виконавець. Споживач зобов`язаний лише оплатити витрати на організацію та проведення періодичної повірки. При цьому, відповідачем не було встановлено несправність засобу обліку, а тому правові підстави для нарахування плати за нормативами (нормами) споживання були відсутні.

Отже у відповідача були усі підстави для здійснення перерахунку після отримання листа-претензії, однак жодні дії вчиненні не були.

Виконавець комунальної послуги періодично, не менше одного разу на рік повинен проводити контрольне зняття показань вузлів розподільчого обліку у присутності споживача або його представника (абзац третій частини другої статті 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»), що не було виконано відповідачем.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просила суд визнати протиправними дії КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» щодо зняття з абонентського обліку приладу обліку (лічильника гарячої води) по АДРЕСА_1 з 01 квітня 2021 року та нарахування оплати за постачання гарячої води згідно з показаннями будинкового засобу обліку (відповідно до кількості зареєстрованих у квартирі осіб) без урахування показника квартирного лічильника; зобов`язати КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» провести перерахунок заборгованості за послуги з постачання гарячої води по особовому рахунку позивача № НОМЕР_1 за показниками індивідуального приладу обліку квартири за період з серпня 2020 року до дня ухвалення рішення.

Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 02 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Визнав незаконними дії КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» щодо зняття з абонентського обліку вузла розподільного обліку гарячої води (лічильника гарячої води, заводським номером - 529016), по АДРЕСА_1 . Зобов`язав КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» здійснити перерахунок нарахувань за спожиту послугу з постачання гарячої води з урахування показань вузла розподільного обліку гарячої води по АДРЕСА_1 (лічильник гарячої води із заводським номером 529016) за 12 розрахункових періодів - з 28 грудня 2021 року по 28 грудня 2022 року. В іншій частині позову відмовив. Стягнув з КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на користь держави 1 610,40 грн судового збору.

Вінницький апеляційний суд постановоювід 16 серпня 2023 року, апеляційну скаргу КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» задовольнив частково, скасував рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 травня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . У іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін. Компенсував за рахунок держави на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 4 026 грн у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Поновив дію рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 травня 2023 року в частині, що залишена без змін.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Вінницького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судове рішення, ухвалене у справі незначної складності, тобто рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є немайнові вимоги про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків з цієї категорії спорів, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Урахувавши предмет позову, оскаржувані судові рішення, прийняті у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не зазначені, суд під час вивчення касаційної скарги такі винятки самостійно не встановив.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).

Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

За змістом практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у справі незначної складності, яка визнана судом малозначною, а отже, не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі потрібно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання про зупинення дії постанови Вінницького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року.

За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 16 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров