Постанова

Іменем України

06 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 740/6998/21

провадження № 61-2264св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кізуб Тетяна Євгенівна, Ніжинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 вересня 2022 року у складі судді Пантелієнко В. Г. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Скрипки А. А., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кізуб Тетяна Євгенівна, Ніжинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), про визнання договорів дарування недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію прав, скасування постанови.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2014 року було вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 919 195 грн основного боргу, 3 % річних за період прострочення у розмірі 82 803,10 грн, 1 868,46 грн в рахунок повернення сплаченого судового збору, а всього стягнути 1 003 866,56грн.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01 липня 2014 року вказане рішення залишено без змін.

На підставі виконавчого листа, виданого Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області 16 липня 2014 року, державним виконавцем ВДВС Ніжинського МУЮ Чернігівської області Пампурою Д. С. 17 липня 2014 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано можливість боржнику ОСОБА_2 самостійно виконати рішення суду.

Проте, у добровільному порядку боржником рішення суду не виконане, а виконавчий лист 25 грудня 2014 року повернуто державним виконавцем стягувачу у зв`язку з відсутністю майна в боржника.

24 листопада 2021 року після звернення за консультацією до адвоката йому стало відомо, що ОСОБА_2 подарував все належне йому майно 13 червня 2014 року своїй дочці ОСОБА_3 .

Вказував, що оспорювані договори є фіктивними, не спрямованими на настання реальних наслідків, а укладені відповідачем з метою уникнення відповідальності за борговими зобов`язаннями, оскільки на час укладення договорів дарування ОСОБА_2 знав про наявність рішення суду першої інстанції про стягнення з нього боргу і оскаржував його в суді апеляційної інстанції.

При цьому за клопотанням сторони відповідача неодноразово відкладався судовий розгляд, в тому числі і 13 червня 2014 року у зв`язку з нібито перебуванням ОСОБА_2 у відрядженні в м. Одеса, судовий розгляд було відкладено. Проте, саме 13 червня 2014 року відповідачем в м. Ніжині було укладено оспорювані договори дарування земельних ділянок та житлового будинку.

Також він зазначав, що оскільки спірні договори дарування є недійсними, а виконавче провадження НОМЕР_2 завершене і на підставі постанови державного виконавця від 25 грудня 2014 року повернуто виконавчий лист стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, тому вказана постанова про закінчення виконавчого провадження підлягає скасуванню. Він не отримував постанови про повернення виконавчого листа, тому строк на скасування постанови не пропустив.

Враховуючи вищевикладене просив суд: визнати недійсними з моменту укладення договори дарування: земельної ділянки з кадастровим номером :04:011:0050, площею 0,0457 га (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 04), розташованої по АДРЕСА_1 , посвідчений 13 червня 2014 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т. Є., серія та номер 721; земельної ділянки з кадастровим номером :04:011:0049, площею 0,0616 га (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 04), розташованої по АДРЕСА_1 , посвідчений 13 червня 2014 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т. Є., серія та номер 717; житлового будинку, загальною площею 49,1 кв. м, житловою площею 23,9 кв. м по АДРЕСА_1 ;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер НОМЕР_1 від 13 червня 2014 року 09:49:49 та індексний номер 13743942 від 13 червня 2014 року 17:48:15 та 09:20:18, прийняті приватним нотаріусом Кізуб Т. Є. та припинити речове право ОСОБА_3 на вищевказані земельні ділянки та житловий будинок;

поновити строк для оскарження та скасувати постанову від 25 грудня 2014 року по виконавчому провадженню НОМЕР_2, винесену державним виконавцем Ніжинського МРВ ДВС Пампурою Д. С., про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що дії відповідача були спрямовані на уникнення у майбутньому сплатити боргу позивачу за рахунок належного йому майна, що підтверджує фіктивність договорів дарування, проте суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 вересня 2022 року змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Змінюючи мотиви відмови в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не залучено до участі у справі в якості співвідповідача особу, на виконанні в якої перебував виконавчий документ, виданий на виконання рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2014 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 .

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, провадження № 14-452цс18, від 01 лютого 2021 року у справі № 442/2196/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 755/6302/19, провадження № 61?11244св20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що на день укладення оспорюваних правочинів відповідачу було відомо про наявність рішення місцевого суду про стягнення з нього грошових коштів, яке він оскаржував до апеляційного суду.

Отже, відповідач діяв недобросовісно, знаючи про необхідність повернення боргу за договором позики та зловживаючи своїми правами відчужив належне йому майно.

Оспорювані правочини вчинені з метою уникнення стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь позивача.

Також заявник вказує, що висновки місцевого суду про пропуск ним позовної давності, є хибними.

Судом не взято до уваги, що позивач не знав про існування оспорюваних договорів в 2014 році, а дізнався лише 2021 року із отриманої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 листопада 2021 року.

При цьому відлік позовної давності для звернення з позовом про визнання спірних договорів дарування недійсними (фіктивними) розпочинається з часу виникнення обставин, з якими закон пов`язує право особи ініціювати такий позов, зокрема з часу, коли стало відомо про порушення свого права.

Крім того, він не був стороною оспорюваних правочинів, які було укладено 13 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Договори дарування містять нотаріальну та конфіденційну інформацію, доступу до якої у нього не було.

Отже, вважає, що він довів факт того, що не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач в свою чергу не довів, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи мотиви відмови у задоволенні позовних вимог з підстав неналежного суб`єктного складу, а саме незалучення державної виконавчої служби співвідповідачем у справі, не врахував, що остання в свою чергу не є особою, яка може бути позбавлена чи обмежена у своїх правах чи інтересах в результаті розгляду справи або яка має відповідати за вказаним позовом.

Наведеного апеляційний суд не врахував та невірно розтлумачив положення статті 51 ЦПК України.

Апеляційний суд послався на те, що строки пред`явлення виконавчого листа до виконання сплили, однак не врахував, що він не звертався до суду з вимогою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, а звернувся з вимогою про скасування постанови державної виконавчої служби про повернення виконавчого листа. У випадку скасування судом постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу, згідно частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 4.12.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5, виконавче провадження підлягає відновленню.

Судом не враховано, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження.

Крім того, оспорювана постанова ДВС про повернення виконавчого документа, незважаючи на її формальну відповідність вимогам національного законодавства, не може залишатись в силі, оскільки її існування створює умови для зволікання з виконання рішення суду, ставить під загрозу дотримання з боку України взятих на себе зобов`язань, зокрема, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області 15 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 003 866,56 грн в рахунок заборгованості, з яких: 919 195,00 грн основного боргу, 82 803,10 грн - 3 % річних за період прострочення, 1 868,46 грн в рахунок повернення сплаченого судового збору. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01 липня 2014 року рішення суду залишено без змін.

На виконання вказаного судового рішення 16 липня 2014 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області був виданий виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції 17 липня 2014 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2.

Копіями договорів дарування підтверджується, що 13 червня 2014 року ОСОБА_2 подарував своїй дочці ОСОБА_3 нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема: земельну ділянку з цільовим призначенням - для особистого підсобного господарства площею 0,0457 га кадастровий номер :04:011:0050; земельну ділянку з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0616 га, кадастровий номер :04:011:0049; житловий будинок загальною площею 49,1 кв. м. Вказані договори дарування посвідчені 13 червня 2014 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кізуб Т. Є.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив: визнати недійсними договори дарування нерухомого майна від 13 червня 2014 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав; поновити строк для оскарження та скасувати постанову державного виконавця від 25 грудня 2014 року по виконавчому провадженню НОМЕР_1 про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2014 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто заборгованість у розмірі 1 003 866,56 грн.

Разом із тим, під апеляційного перегляду рішення місцевого суду за апеляційною скаргою ОСОБА_2 останній подарував належне йому майно своїй дочці - ОСОБА_3

ОСОБА_1 зазначав, що вказані договори дарування є фіктивними, не спрямованими на настання реальних наслідків, тому що укладені відповідачем з метою уникнення відповідальності за борговим зобов`язанням.

При цьому також вказував, що він звернувся до виконавчої служби з виконавчим листом на примусове виконання рішення місцевого суду у визначений законом строк, тобто 16 липня 2014 року, який йому було повернуто 25 грудня 2014 року у зв`язку з відсутністю майна у боржника. Тому, враховуючи те, що оскаржені договори дарування є нікчемними, постанова державного виконавця про повернення виконавчого листа у зв`язку з відсутністю майна у боржника підлягає скасуванню, що, на його думку, відновить порушені права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, виходив із того, що дії відповідача були спрямовані на уникнення у майбутньому сплатити боргу позивачу за рахунок належного йому майна, що підтверджує фіктивність договорів дарування, проте суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Змінюючи мотиви відмови в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не залучено до участі у справі в якості співвідповідача особу, на виконанні в якої перебував виконавчий документ, виданий на виконання рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2014 року.

Щодо права позивача на об`єднання позовних вимог

Частиною першою статті 175 ЦПК України визначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них (частина третя статті 175 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права та обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

З наведеного вбачається, що у разі об`єднання в одній позовній заяві декількох вимог, відповідачі за кожною з них можуть співпадати або бути різними, що визначається позивачем. При цьому відповідно до частини четвертої статті 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Щодо незалучення позивачем до участі у справі в якості відповідача особи, на виконанні в якої перебував виконавчий документ, за позовними вимогами щодо визнання недійсним договорів дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_7 визначив відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заявивши вимогу про визнання укладеного між ними правочину недійсним.

Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

Сторонами оспорюваних договорів дарування є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 570/1533/20 (провадження № 61-8068св21) вказано, що «у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них».

Отже, з наведеного вбачається, що суд апеляційної інстанції помилково відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування, скасування рішення про державну реєстрацію з підстав незалучення до участі у справі в якості співвідповідача особи (органу) дії якого оскаржуються.

При цьому, оскільки неналежний суб`єктний склад є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції не переглядав рішення місцевого суду по суті заявлених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи те, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, наведеного вище не врахував й, відповідно, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав неналежного суб`єктного складу учасників справи, колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування від 13 червня 2014 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав відповідно до положень статті 411 ЦПК України.

Щодо можливості розгляду позовних вимог про поновлення строку для оскарження та скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві в порядку позовного провадження

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження (частина друга статті 19 ЦПК України).

Захист прав в порядку цивільного судочинства здійснюється у позовному провадженні, а також у інших, спеціальних (окремих) провадженнях, зокрема в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (розділ VII ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448ЦПК України).

Отже, положеннями розділу VII ЦПК України передбачено територіальну та інстанційну юрисдикцію судів для розгляду скарг на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 , серед іншого, просив суд: поновити строк для оскарження та скасувати постанову від 25 грудня 2014 року по виконавчому провадженню НОМЕР_2, винесену державним виконавцем Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Чернігівській області, про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Обґрунтовуючи позовні вимоги у вказаній частині, позивач вказував, що він 16 липня 2014 року звернувся до органів ДВС із заявою про примусове виконання рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 квітня 2014 року, яке на час звернення до суду із вказаним позовом не виконано, а виконавчий лист повернуто. Зазначав, що оспорювані договори дарування нерухомого майна є фіктивними та підлягають визнанню недійсними, тому і постанова державного виконавця про повернення виконавчого листа по причині відсутності майна у ОСОБА_2 підлягає скасуванню. Вказував, що скасування зазначеної постанови відновить його порушені права.

Разом із тим, вказані вимоги по суті є скаргою ОСОБА_7 як сторони виконавчого провадження, тобто стягувача, а не вимогою про захист порушеного цивільного права, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Таким чином, враховуючи те, що позивач по справі є стягувачем у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження стягувачем рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, суд апеляційної інстанції не врахував, що якщо особа не згодна із рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця, остання може звернутися до суду із скаргою до суду, яка має розглядатись в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що вимоги ОСОБА_7 щодо поновлення строку для оскарження та скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві не підлягають розгляду в порядку позовного провадження, тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі в указаній частині, в іншій частині позовних вимог постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із направлення справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 255, 256, 402, 409, 411, 414, 415 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 вересня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кізуб Тетяна Євгенівна, Ніжинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), про поновлення строку для оскарження та скасування постанови від 25 грудня 2014 року по виконавчому провадженню НОМЕР_2, винесену державним виконавцем Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Пампурою Дмитром Сергійовичем, про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кізуб Тетяна Євгенівна, Ніжинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), в частині позовних вимог про поновлення строку для оскарження та скасування постанови від 25 грудня 2014 року по виконавчому провадженню НОМЕР_2, винесену державним виконавцем Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Пампурою Дмитром Сергійовичем, про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» закрити.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кізуб Тетяна Євгенівна, Ніжинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), про визнання недійсними з моменту укладення договорів дарування від 13 червня 2014 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав скасувати, справу в указаній частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович