справа № 208/3510/15-ц
№ провадження 6/208/25/23
УХВАЛА

Іменем України

13 лютого 2023 р. м. Кам`янське

Суддя Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області Івченко Т.П., за участю секретаря судового засідання Оніщук Д., розглянувши заяву розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПАРІС» «про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання» по цивільній справі № 208/3510/15-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

01.02.2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПАРІС» звернулось до суду із заявою «про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання» цивільній справі по цивільній справі № 208/3510/15 за позовом акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог, посилаючись на те, що 23 грудня 2015 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було винесено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 009-03010-170711 від 17 липня 2011 р. 26455,56 грн. та судового збору - 1218 грн.

18 листопада 2020 р. ухвалою цього ж суду замінено стягувача у справі № 208/3510/15-ц з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Паріс», а саме: замінено у виконавчому листі по справі № 208/3510/15-ц сторону виконавчого провадження (стягувача) Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Паріс».

В Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутня інформація щодо виконавчих проваджень про примусове стягнення з Відповідача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь AT «ДЕЛЬТА БАНК».

За результатом розгляду судом заяви Стягувача - ТОВ «ФК «ПАРІС» про направлення виконавчого листа, Стягувач отримав оригінал Виконавчого листа/листів у справі № 208/3510/15-ц про стягнення з Відповідача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн: НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ПАРІС» заборгованість по кредитному договору у розмірі 26455,56 грн. та судового збору у сумі 1218,00 грн., на загальну суму 27 673,56 гривень.

З отриманого виконавчого листа вбачається, що первісний стягувач - ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» не звертався з заявою до суду про видачу виконавчого листа по справі № 208/3510/15-ц та, відповідно, не звертався до примусового виконання.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 "Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ДЕЛЬТА БАНК" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ "ДЕЛЬТА БАНК", згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ "ДЕЛЬТА БАНК". Інформація взята з офіційного сайту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) прийнято рішення від 02 жовтня 2015р. № 181, «Про початок процедури ліквідації AT «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Таким чином, введення тимчасової адміністрації та ліквідація ДЕЛЬТА БАНК, яка почалася з 02 жовтня 2015 року та триває до цього часу, ліквідація відділень та скорочення працівників Банку зумовили не звернення попереднього стягувача до суду за отриманням виконавчого листа та пред`явлення його у строк до 03 жовтня 2018 року.

Оскільки рішення суду до теперішнього часу не виконане, виконавчий документ не було пред`явлено до виконання в строк, визначений у Виконавчому листі, так як попередній стягувач - Публічне акціонерне товариство «ДЕЛЬТА БАНК» не отримував виконавчий лист, а тому новий стягувач - ТОВ «ФК «ПАРЮ» вимушений звернутися до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Тому просить суд визнати причини пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання поважним та поновити пропущений строк.

Сторони в судове засідання не з`явились. Про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Від заявника надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Неявка учасників справи та заінтересованих осіб не є перешкодою для розгляду справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступного.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавчому документі зазначаються строк пред`явлення рішення до виконання.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 2 ст. 433 ЦПК України).

Судом встановлено, що 23 грудня 2015 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було винесено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 009-03010-170711 від 17 липня 2011 р. 26455,56 грн. та судового збору - 1218 грн.

18 листопада 2020 р. ухвалою цього ж суду замінено стягувача у справі № 208/3510/15-ц з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Паріс», а саме: замінено у виконавчому листі по справі № 208/3510/15-ц сторону виконавчого провадження (стягувача) Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Паріс».

За результатом розгляду судом заяви Стягувача - ТОВ «ФК «ПАРІС» про направлення виконавчого листа, Стягувач отримав оригінал Виконавчого листа/листів у справі № 208/3510/15-ц.

З отриманого виконавчого листа вбачається, що первісний стягувач - ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» не звертався з заявою до суду про видачу виконавчого листа по справі № 208/3510/15-ц та, відповідно, не звертався до примусового виконання.

Відповідно до ст. 22 ЗУ Про виконавче провадження (в редакції чинній на час набрання чинності зазначеним рішенням суду), строк пред`явлення виконавчого листа до виконання встановлювався в 1 рік та починав перебіг з наступного дня після набрання чинності рішенням суду.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, відповідно до ч.1 ст.12 якого виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Тобто строк пред`явлення виконавчого листа до виконання починався з 23 грудня 2015 року і закінчувався 23 грудня 2016 року.

Протягом зазначеного періоду та після цього періоду не було вчинено жодних дій по зверненню із заявою про виконання рішення суду, а ст. 55 ЦПК України визначає, що всі відносини, що застосовуються до особи, застосовуються і до її правонаступника.

Що стосується Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Паріс», то право вимоги воно отримало 18 листопада 2020 року і вже на момент отримання такого права вимоги строк пред`явлення виконавчого листа до виконання був пропущений майже на 4 роки.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 2 ст. 433 ЦПК України).

Зі змісту 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення рішення суду) вбачається, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: 1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення; 2) виконання рішень комісій по трудових спорах - з дня видачі посвідчення на примусове виконання рішення; 3) інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом. Рішення про стягнення періодичних платежів (у справах про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, втратою годувальника тощо) можуть бути пред`явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання встановлюються для кожного платежу окремо.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час винесення рішення) Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється.

На підставі ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час винесення рішення) Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, невиявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт. У разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску разом із звітом державного виконавця про його використання. Про повернення стягувану виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строку порядку, встановленому цим Законом. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Як зазначає в свої заяві представник заявника виконавчі листи № 208/3510/15-ц року взагалі не пред`являвся на виконання до підрозділу Державної виконавчої служби.

Аналізуючи законодавство, яким регулювались правовідносини щодо примусового виконання, вбачаються підстави стверджувати, що первісний стягувач не скористався своїм правом на пред`явлення виконавчого листа.

Матеріали справи не містять відомостей про звернення первісного стягувача, в тому числі в особі уповноваженої на ліквідацію банку із заявою про видачу виконавчого листа, або поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відносно боржника, оскільки такий строк закінчився ще до укладення договору про відступлення права вимоги тобто до 18.11.2020 року.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь- яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»),

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, відповідно до ч.1 ст.12 якого виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно - правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

Згідно пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1404-VIII свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування його норм до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний по суті висновок зроблений в постановах Верховного Суду у від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13, від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6), від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 521/21810/17, від 29 січня 2020 року у справі № 344/19847/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 242/2375/16-ц, від 15 жовтня 2020 року у справі № 202/20331/13-ц.

Відповідно до частини першої статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Підставою для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин.

Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

В постановах Верховного Суду від 21 листопада 2019 року в справі № 616/4465/12, від 13 грудня 2018 року в справі № 683/1070/14-ц викладені правові висновки щодо безпідставності доводів заявника про те, що запровадження процедури ліквідації банку свідчить про поважність пропуску цього строку.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд звертає увагу, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування; тобто, якщо свідчить про відсутність у заінтересованої особи об`єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені строки.

В свою чергу, поважними причинами визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Суд враховує, що згідно рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В даному випадку, оскільки первісним кредитором, не було вжито всіх заходів, щоб з розумним інтервалом часу подати виконавчий лист який отриманий вчасно до виконання, та цікавитись провадженням у справі за власним позовом і вчасно пред`явити виконавчий лист до виконання, суд не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку і новому кредитору ТОВ «ФК «ПАРІС».

Оскільки, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для його поновлення, а тому заява ТОВ «ФК «ПАРІС» не підлягає задоволенню.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 258,260,261,353, 442, п.п. 17.4 п. 17 Перехідних положень ЦПК України, -

ухвалив:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПАРІС» «про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання» по цивільній справі № 208/3510/15-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Івченко Т. П.