Ухвала

08 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 740/3195/19

провадження № 61-16598ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 14 лютого 2019 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цей будинок ним успадковано після смерті матері ОСОБА_5 , якій він належав на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06 листопада 1984 року. Успадкувавши цей будинок, ОСОБА_3 також набув право користування його присадибною земельною ділянкою розміром 0,54 га, з якою межує земельна ділянка розміром 0,44 га, на якій знаходиться житловий будинок АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_4 . На початку 2018 року відповідачка спиляла на земельній ділянці ОСОБА_3 дерева, частину фруктових насаджень та пошкодила дах вказаного будинку позивача, а спиляним гіллям закидала прохід до його господарських будівель. З приводу такої протиправної поведінки відповідача позивач неодноразово звертався до Вертіївської сільської ради. Крім того, ОСОБА_4 незаконно, без відома ОСОБА_3 приватизувала земельну ділянку біля свого будинку та частину земельної ділянки площею 0,28 га, якою він користувався. Так, рішенням 40 сесії 7 скликання Вертіївської сільської ради від 06 липня 2018 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельні ділянки: площею 0,2500 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,7443 га - для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . Це рішення є незаконним, оскільки приватизація земельних ділянок відбулася за рахунок землі, що перебувала у користуванні позивача і яка з його користування не вилучалася та без узгодження з ним меж земельних ділянок. Порушення ОСОБА_4 меж земельної ділянки ОСОБА_3 підтверджується актом щодо вирішення земельного спору, складеного 21 березня 2019 року Вертіївською сільською радою.

Позивач просив:

визнати незаконним рішення 40 сесії 7 скликання Вертіївської сільської ради від 06 липня 2018 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельних ділянок площею 0,2500 га кадастровий № :01:001:0323 та 0,7443 га кадастровий № :01:001:0324, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ;

скасувати державну реєстрацію права власності на ці ділянки;

зобов`язати ОСОБА_4 відновити межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 , які існували до її передачі їй у приватну власність та звільнити частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , розміром 0,28 га.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є недоведеними.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконним рішення 40 сесії 7 скликання Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 06 липня 2018 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельних ділянок по АДРЕСА_2 : площею 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:001:0323; площею 0,7443 га - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0324. У задоволенні вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на вищезазначені земельні ділянки відмовлено. Зобов`язано ОСОБА_4 відновити межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 , які існували до передачі їй у приватну власність земельних ділянок за цією адресою площею 0,25 га, кадастровий номер :01:001:0323, і площею 0,7443 га, кадастровий номер :01:001:0324, звільнивши частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у користуванні ОСОБА_3 , для чого прокласти лінії розмежування ділянок АДРЕСА_3 , у такий спосіб: перенести точку А (1) в точку І на 10,01 м, з`єднати новоутворену точку І з точкою Н відрізком розміром 78,5 м, з`єднати новоутворену точку Н з точкою О відрізком розміром 25,10 м і з`єднати новоутворену точку О з точкою Ж відрізком розміром 115,0 м - як то зображено у збірному плані № 2, що є додатком № 12 до висновку судової земельно-технічної експертизи від 02.02.2023 № 32-21 і доповнень до нього від 01 травня 2023 року без номера, які виготовлено судовим експертом фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

силу статей 7, 19 ЗК України (у редакції Закону № 2196-ХІІ) на дату смерті спадкодавця ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , вона мала право постійного користування присадибною земельною ділянкою буд. АДРЕСА_1 у розмірі 0,54 га. З 06 серпня 2003 року (дата смерті ОСОБА_5 ) це її право у повному обсязі в порядку частини першої статті 120 ЗК України (у редакції Закону № 2768-ІІІ на цю дату), частини першої статті 8 Закону України «Про оренду землі» і Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 перейшло до ОСОБА_3 . У справі відсутні докази того, що частина земельних ділянок площею 385 кв. м та 2 320 кв. м, які нині входять до складу двох земельних ділянок кадастрові номери :01:001:0323 та :01:001:0324, що є у власності ОСОБА_4 , вилучалась у встановленому законом порядку з користування ОСОБА_3 . Крім того, на таке жоден з учасників справи не посилається;

незаконність заволодіння частиною присадибної земельної ділянки ОСОБА_3 тягне за собою незаконність оспорюваних ним рішень, а отже і виданих на їх підставі державних актів;

позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на земельні ділянки кадастровий № :01:001:0323 та кадастровий № :01:001:0324 задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, питання, пов`язані з внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщеного на території України, та обтяжень таких прав (в тому числі й відомостей про їх припинення у будь-який спосіб, зокрема й за судовими рішеннями) є компетенцією державних реєстраторів речових прав на нерухоме майно, саме по собі ухвалення судового рішення, що набрало законної сили про визнання незаконним передачу у власність фізичної особи земельної ділянки є підставою для внесення до реєстру відповідного запису реєстратором.

ОСОБА_1 17 листопада 2023 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, на постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, однією з підстав, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальне посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Особою, яка подала касаційну скаргу, не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині.

Таким чином, особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року в частині підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат