ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6602/23 Справа № 175/4190/20 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,,

за участю секретаря Кругман А.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1 адвоката Горбунової Анни Олександрівни,

на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2023 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю та просила суд встановити факт проживання її з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2012 року; поділити майно, що є сумісною власністю подружжя, виділивши у приватну власність ОСОБА_2 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку з кадастровим номером: :01:035:0018, а також 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2021 року, в якому виправлено описку ухвалою суду від 13 травня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю, задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2012 року по листопад 2020 року, включно. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 420,40 грн.

У березні 2023 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2021 року, обґрунтовуючи це тим, що після ухвалення рішення Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 15 квітня 2021 року, постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року встановлено той факт, що ОСОБА_3 набув право власності на спірне нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування будівлі кафе від 24 жовтня 2017 року, а саме: будівлю кафе, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , в період проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, при цьому колегія суддів, на думку заявника, посилалась на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року, ухваленого у справі №201/11405/21, яким визнано недійсним договір дарування будівлі кафе, укладеного 24 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , без згоди ОСОБА_2 , як іншого співвласника на розпорядження майном, внаслідок чого ОСОБА_1 був позбавлений права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна. Вважає, що дані обставини не були відомі йому на час розгляду справи судом першої інстанції, оскільки встановлені лише постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року по справі № 201/11405/20 та є нововиявленими у цій справі.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено з підстав того, що обставини, на які посилається заявник у своїй заяві, не є нововиявленими для цієї справи.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Горбунову А.О. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що встановлений касаційний судом факт має юридичне значення у цій справі та став відомим вже після ухвалення судом першої інстанції рішення по суті, тому вважає помилковим висновок суду першої інстанції при розгляді його заяви про нововиявлені обставини.

У вересні 2023 року ОСОБА_3 , через свого представника адвоката Єпрем`яна Л.В., подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначив, що обставини, які визначив апелянт не є нововиявленими, та всім обставинам, які стосувались предмету цього спору, суд надав вірну оцінку. Таким чином, апелянт намагається у такий спосіб оскаржити рішення суду від 15 квітня 2021 року у цій справі, що не може мати процесуального статусу нововиявлених обставин, чому вірно надана правова оцінка судом першої інстанції в ухвалі суду від 19 травня 2023 року. Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 19 травня 2023 року - без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 у листопаді 2020 проку звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю. Відповідач ОСОБА_3 при розгляді цієї справи надав суду відзив на позов, в якому визнав факт проживання однією з позивачкою сім`єю. Позов в цій частині визнав та не заперечував проти його задоволення.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2021 року, в якому виправлено описку ухвалою Дніпропетрвоського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 .. Встановлено факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 з 2012 року по листопад 2020 року, включно, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу. В іншій частині позовних вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, відмовлено (а.с.117,118 ).

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 23 вересня 2021 року, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 закрито (а.с. 181-184, 208-211).

01 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського апеляційного суду із заявою про перегляд ухвали Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року за нововиявленими обставинами (а.с.218-223), обґрунтовуючи це тим, що після ухвалення рішення Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 15 квітня 2021 року, постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року встановлено той факт, що ОСОБА_3 набув право власності на спірне нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування будівлі кафе від 24 жовтня 2017 року, в період проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, при цьому колегія суддів посилалась на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року, ухваленого у справі №201/11405/21, яким визнано недійсним договір дарування будівлі кафе, укладеного 24 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , без згоди ОСОБА_2 , як іншого співвласника на розпорядження майном, внаслідок чого ОСОБА_1 був позбавлений права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна. Вважає, що дані обставини не були відомі йому на час розгляду справи судом першої інстанції, оскільки встановлені лише постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року по справі № 201/11405/20 та є нововиявленими у цій справі.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2021 року, в якому виправлено описку ухвалою Дніпропетрвоського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року, суд першої інстанції виходив з того що зазначені заявником обставини не є нововиявленими, оскільки жодним чином не можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом під час ухвалення рішення по суті спору, та зважаючи на те, що докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини заявником не надані, а нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для перегляду рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.

Пунктом 1 частини 2 ст. 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду рішення, постанови або ухвали суду за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

За змістом наведеної норми процесуального права, до нововиявлених обставин належать матеріально-правові факти, на яких грунтуються вимоги та заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору.

Необхідними ознаками нововиявлених обставин є, по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Тобто, за своєю юридичною природою нововиявлені обставини є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які покладено в основу судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у Постанові від 06 лютого 2018 року № 816/4947/14, Постанові від 13 лютого 2018 року № 815/756/14, Постанові від 06 березня 2018 року у справі № 484/2634/14-а та Постанові від 14 травня 2019 року у справі № 826/14797/15.

До нововиявлених обставин належать факти об`єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв`язання спору.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України є те, що зазначені обставини є істотними та існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Другий критерій для віднесення обставин до категорії нововиявлених для суду становить доведеність того, що такі обставини не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі "Желтяков проти України" ("Zheltyakov v. Ukraine", заява № 4994/04, § 42-43)).

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, які існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Тобто, нововиявленою може бути визнана лише та обставина, яка існувала в об`єктивній дійсності на момент ухвалення рішення, проте не була відома заявнику, а підставою перегляду є наявність обставини, що може істотно вплинути на вирішення справи. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка грунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

Не вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, а також правова позиція суду в інших подібних справах. Вказане узгоджується зі правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 541/2460/16-ц

Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Із пунктів 27, 28 рішення Європейського Суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі № 69529/01 "Праведная проти Росії" (Pravednaya v. Russia) та пункту 46 рішення Європейського Суду з прав людини від 06 грудня 2005 року у справі № 19960/04 "Попов проти Молдови" (Popov v. Moldova) вбачається, що процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду справи. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру, (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Як вбачається із матеріалів справи, обґрунтовуючи заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами заявник посилається на те, що після ухвалення рішення Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 15.04.2021 року, йому стало відомо, що постановою Верховного Суду від 14.12.2022 року встановлено той факт, що ОСОБА_3 набув право власності на спірне нерухоме майно, яке, належить ОСОБА_1 , на праві власності на підставі договору дарування будівлі кафе від 24.10.2017 року, в період проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу та те, що суд дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору дарування будівлі кафе, укладеного 24 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , без згоди ОСОБА_2 , як іншого співвласника на розпорядження майном, внаслідок чого заявник був позбавлений права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна, та дані обставини не були відомі йому на час розгляду справи судом першої інстанції, оскільки встановлені лише постановою Верховного Суду від 14.12.2022 року по справі №201/11405/20.

Оцінивши аргументи заявника та враховуючи вимоги закону, колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що вищезазначені обставини, на які посилається заявник, не є нововиявленими в розумінні чинного законодавства, тобто не є істотними для справи обставинами.

Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 та № 29465/04) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Більше того, жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною процедурою, а саме лише існування двох позицій щодо способу вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин (див. п.п. 51-52 рішення Суду у справі "Рябих проти Росії" від 24 червня 2003 року; ухвала Суду щодо прийнятності заяви N 62608/00 "Агротехсервіс проти України"; п.п. 42-44 рішення Суду у справі "Желтяков проти України" від 9 червня 2011 року).

Отже, процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції та положенням законодавства України та мають бути збалансовані з реальністю правового захисту та ефективністю рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Колегія суддів зауважує, що нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обставини, які вказані заявником ОСОБА_1 не є нововиявленими, у розумінні ст.423 ЦПК України, оскільки вони не спростовують фактів, покладених в основу судового рішення з наведених вище підстав, ці обставини були досліджені під час розгляду справи судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що він є власником нерухомого майна (будівля кафе), розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , при цьому сам зазначає про оспорення договору купівлі-продажу цього нерухомого майна в іншій цивільній справі №201/11405/21, де це майно є предметом судового розгляду, не можуть слугувати підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обьставинами, враховуючи, що 21 липня 2021 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду встановлено факт відсутності порушення прав та інтересів ОСОБА_1 у даній справі та закрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому ухвала суду повинна бути залишена без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Горбунової Анни Олександрівни залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2023 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складаня повного тексту постанови.

Повний тексит постанови складений 29 вересня 2023 року.

Головуючий: А.П.Барильська

Судді: С.А.Зайцева

Ж.І.Максюта