МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ________
Пр. №2/521/4588/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Замниборщ А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ), посилаючись на те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2021 року по справі №521/350/20, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19 січня 2023 року вона була поновлена на роботі на посаді адміністратора ФОП ОСОБА_2 та стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2019 року до 08 квітня 2020 року в сумі 15335,23 грн.

Зазначала, що на даний час рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2021 року по справі №521/350/20 виконано тільки в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2019 року до 08 квітня 2020 року, в частині же поновлення її на роботі на посаді адміністратора ФОП ОСОБА_2 не виконано.

Вказувала, що оскільки рішення суду в частині поновлення її на роботі не виконано, то відповідно до вимог ст. ст. 235, 236 КЗпП України, вона має право на отримання середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу, в тому числі і за той період, що не врахований в рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2021 року по справі №521/350/20, тобто з 09 квітня 2020 року до 09 червня 2023 року, що складає 159870,56 грн. (4207,12 х 38місяців).

Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за період з 09 квітня 2020 року до 09 червня 2023 року в розмірі 159870,56 грн.

Ухвалою суду від 18 липня 2023 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 24).

Ухвалою суду від 24 жовтня 2023 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено судове засідання (а.с. 55).

Позивачка та її представник, діючий за ордером від 27 червня 2023 року, в судове засідання не з`явились, про час і місце слухання справи були повідомлені відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали клопотання про підтримання позовних вимог, просили суд їх задовольнити та розглянути справу за їх відсутністю (а.с. 44, 45, 60, 64).

Відповідачка та її представник, діючий на підставі ордеру від 25 вересня 2023 року тадоговору про надання правової допомоги від 16 березня 2020 року, в судове засідання не з`явилась, про час і місце слухання справи була повідомлена відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 32, 40, 41-42, 51, 58).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04).

Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін та їх представників, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Отже у зв`язку з неявкою сторін та її представників в судове засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи у їх відсутність та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності суд вважає, щов задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід відмовити у повному обсязі у зв`язку з недоказаністю, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2021 року по справі №521/350/20, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19 січня 2023 року були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , визнано незаконним та скасовано наказ ФОП ОСОБА_2 № 2 від 13 грудня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади адміністратора за згодою сторін (ст. 36 КЗпП України);поновлено ОСОБА_1 на посаді адміністратора ФОП ОСОБА_2 ; стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2019 року по 08 квітня 2020 року в сумі 15 335,23 грн. (без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів);стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1339,05 грн., в т.ч. витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 900,48 грн. судовий збір в розмірі 438 грн. 57 коп.; стягнуто з ФОП ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 840,80 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню (а.с. 10-17).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вказаного рішення 21 березня 2023 року Малиновським районним судом м. Одеси були видані виконавчи листи.

Зі змісту позову вбачається, щона час зверення позивачки до суду, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2021 року по справі №521/350/20 виконано тільки в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2019 року до 08 квітня 2020 року.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2021 року по справі №521/350/20 в частині поновлення позивачки на роботі на посаді адміністратора ФОП ОСОБА_2 за твердженням позивачки не виконано, хоча рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначений порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, а саме за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до п.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Статтею 26 Закону України визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок/електронний гаманець боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банках, небанківських надавачах платіжних послуг для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Отже виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Касаційний цивільний суд у складі ВС у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №709/1465/19, аналізуючи положення ст.65 Закону України «Про виконавче провадження», виклав правовий висновок, відповідно до якого виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника до роботи та можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічна правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 26 лютого 2020 року у справі №702/725/17, постанові від 17 червня 2020 року у справі №521/1892/18.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні буть які докази того, що позивачка зверталася до виконавчої служби з приводу примусового виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2021 року по справі №521/350/20 в частині поновлення її на роботі на посаді адміністратора ФОП ОСОБА_2 і чому дане рішення не виконано.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (Проніна проти України, № 63566/00).

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір не був сплачений позивачкою при зверненні до суду, оскільки відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір», остання від сплати судового збору звільнена.

Керуючись ст. ст. 235, 236 КЗпП України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 01 грудня 2023 року

Суддя: О.М. Сегеда