Справа № 466/517/23 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/2093/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Матяш С.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Балуш М.Б., представника позивача адвоката Микуша Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року (повний текст рішення складено 27 червня 2023 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

в січні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивована тим, що вона перебувала із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 1982 року по 30 березня 2021 року. Під час перебування у шлюбі ними набуто квартиру АДРЕСА_1 . Вони у рівних частках сплатили кошти за вказане житло. Позивачу стало відомо, що відповідач оформив документи про право власності на квартиру на його ім`я, що, на її думку, свідчить про невизнання відповідачем її права спільної часткової власності на спірну квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073 грн 60 коп.

Рішення суду мотивована тим, що оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_2 набута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, позов підлягає задоволенню.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року, а позовну заяву залишити без розгляду повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, адже оплата за неї була здійснена лише відповідачем, за кошти зароблені ним за кордоном як заробітна плата. Окрім цього, право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем у вересня 2018 року, що згідно з положеннями статей 57, 60 та 61 СК України у редакції, чинній на час реєстрації квартири за відповідачем, з огляду на положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» свідчить про те, що така є його особистою власністю, адже набута в порядку приватизації.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний за допомогою ЄЦП представником ОСОБА_3 , та мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення, яке заявник просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 1982 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 березня 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

За час перебування у шлюбі сторонами по справі набуто квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі ордеру № 967 на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу, виданого виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів 30 грудня 1988 року. Вказаний ордер виданий члену ЖБК 191 ОСОБА_1 з сім`єю із 2 чоловік на право зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

З повідомлення наданого головою правління ЖБК 191 № 39 від 24 серпня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 є членом спілки ЖБК 191 з 1989 року. Пайовий внесок оплатив повністю в 1989 році в іноземній валюті.

З Довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 40 від 25 серпня 2022 року, виданої ЖБК 191 вбачається, що у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 319682067 від 06 січня 2023 року право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_1 .

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

За встановлених у справі, що переглядається, обставин, вказаний спір підлягає вирішенню відповідно до діючого законодавства, яке було чинним на момент внесення пайових внесків, тобто ЦК Української РСР 1963 року та КпШС України у редакції 1969 року, а також Закону України «Про власність».

Відповідно до статті 112 ЦК Української РСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності, зокрема, двом або кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Статтею 22 КпШС України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (частина перша статті 24 КпШС України).

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (частина перша статті 28 КпШС України).

Аналогічні положення закріплені у статтях 60 та 70 СК України, який набув чинності з 01 січня 2004 року.

Конструкція норм статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18, й неодноразово підтриманий Верховним Судом, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Відповідно до пункту 3 постанови Верховної Ради Української РСР «Про введення в дію Закону України «Про власність» від 26 березня 1991 року, положення статті 15 Закону України «Про власність» застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року.

За загальним правилом, згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15), судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною другою статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №209/5027/14-ц (провадження № 61-12401св18), серед іншого, вказано, що при вирішенні спорів про право власності на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, судам слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.

Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 701/1390/19 (провадження № 61-18388св20).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і апеляційний суд, обґрунтовано визнав за позивачем право власності на частину спірної квартири, оскільки відповідно до статті 370 ЦК України та статті 70 СК України їх частки є рівними, проте, встановивши, що пайовий внесок за кооперативну квартиру було повністю сплачено у 1989 році та під час перебування сторін у шлюбі, і тому спірна квартира відповідно до положень частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність» (який діяв на момент проведення повної сплати подружжям пайового внеску) та статей 22, 24, 28, 29 КпШС України є спільною власністю сторін у справі, не застосував ці норми матеріального права, які підлягали застосуванню за обставинами цієї справи.

При цьому як судом першої інстанції, так і апеляційним судом враховується, що презумпцію спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не спростовано, тоді як тягар доказування покладається саме на нього.

В суді апеляційної інстанції позивач визнав, що у відрядженні за кордоном разом з ним як член сім`ї перебувала і його колишня дружина, а також те, що спірна квартира була кооперативною та набута під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Щодо доводів про те, що квартира придбана за особисті кошти відповідача, колегія суддів такі відхиляє, адже заробітна плата відповідача, яка була перерахована як пайовий внесок на придбання кооперативної квартири, це кошти отримані останнім під час перебування сторін у шлюбі, а відтак згідно вимог закону є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира набута відповідачем в порядку її приватизації, адже такі спростовуються матеріалами справи, зокрема доказами, які визначають статус квартири як кооперативної, а також витягом з Державного з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на цей об`єкт, з якого не убачається факт набуття спірної квартири саме в порядку приватизації. У той час як відповідачем доказів на підтвердження цього факту не надано, під час апеляційного розгляду цей факт також не знайшов свого підтвердження. Відтак, доводи апеляційної скарги у цій частині не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (абзац перший частини другої статті 376 ЦПК України).

За приписами частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, однак неправильно застосував норми матеріального права, проте вірно вирішив спір по суті.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення слід змінити в мотивувальній частині, виклавши таку в редакції цієї постанови, в решті ж рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме про те, що оскаржуване рішення слід змінити в мотивувальній частині, а в решті залишити без змін, а ухвалою про відкриття апеляційного провадження від 25 липня 2023 року відстрочено апелянту сплату судового збору, такий підлягає стягнення в дохід держави з останнього.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частини в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 1 610 (одну тисячу шістсот десять) грн 40 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 вересня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич