ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/147/23 Номер провадження 22-ц/814/3144/23Головуючий у 1-й інстанції Гришко О.Я. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 21 лютого 2023 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Оржицького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Оржицького районного ВДВС про зняття арешту з майна.

Ухвалою Оржицького районного суду Полтавської області від 21 лютого 2023 року у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 було відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_1 є стороною виконавчого провадження, а саме боржником за виконавчим документом, на підставі якого постановою старшого державного виконавця Оржицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 06.06.2018 року накладено арешт на майно останньої, тому позовна заява не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, а позивачу необхідно звертатися зі скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця в порядку, визначеному VII розділом ЦПК України до суду, який видав виконавчий документ.

На підставі викладеного, місцевий суд прийшов до висновку про відмову у відкритті провадження у справі в порядку п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, так як дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись із ухвалою місцевого суду, її в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просила дану ухвалу скасувати, а справу направити до місцевого суду для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вимоги ОСОБА_1 є не незгодою із діями державного виконавця, а вимогою про поновлення порушеного права скаржника на розпорядження майном, що ґрунтується на праві власності.

Вказала, що виконавчий документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на її майно, був повернутий стягувачу постановою державного виконавця відповідно до п. 2, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 29.12.2021 року.

Згідно вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у даному випадку позбавлений можливості зняти арешт з належного позивачу майна, що виключає можливість оскарження його дій чи бездіяльності.

Від Оржицького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що при вирішенні справи покладаються на розсуд суду.

Вказано, що в період з 29.12.2018 по 08.08.2023 виконавчий лист № 543/1066/14-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДельтаБанк» для повторного виконання не пред`являвся.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Оржицького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), в якому просила зняти арешт з належного їй майна.

Позов мотивовано тим, що 06.06.2018 року старшим державним виконавцем Оржицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Таран О.О., в межах виконавчого провадження № 55869772 було винесено постанову, якою накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1

29.12.2018 року начальником відділу Оржицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Куць С.І., в межах даного виконавчого провадження було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ПАТ «ДельтаБанк» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказано, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 29.12.2021 року.

ОСОБА_1 вважає, що оскільки після повернення виконавчого документа, стягувач повторно в межах визначено строку до державного виконавця не звертався, тому перебування її майна під арештом порушує право на його мирне володіння.

Ухвалою Оржицького районного суду Полтавської області від 21 лютого 2023 року у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 було відмовлено.

Місцевий суд прийшов до висновку, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав та інтересів, вказав, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя, що кореспондується із положеннями статті 4 ЦПК України, з огляду на які, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, апеляційний суд приймає до уваги, що за висновками ЄСПЛ, право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле протии Франції» від 04 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

За положеннями ст. ст. 55, 124 Конституції України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права, який передбачає право на справедливий суд та пропорційність.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Колегія суддів звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, відповідно до якої неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Таким чином, не вірно обраний спосіб захисту є підставою для відмови у задоволенні позову, а не відмови у відкритті провадження у справі.

За правилами пункту першого частини першої статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Із огляду на викладені норми процесуального закону, районний суд, встановивши суб`єктний склад сторін, помилково застосував наведені норми процесуального закону, залишивши поза увагою, що звернення позивача до суду із цим позовом зумовлене необхідністю захисту її майнових прав та має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув, не пересвідчився належним чином щодо складу правовідносин, предмету та підстав заявлених позовних вимог, та дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті провадження у цій справі.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п. п. 3. 4. ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції постановлена передчасно, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 6, ст. 379 ч. 1 п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 21 лютого 2023 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин