ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8526/23 Справа № 444/4403/12 Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №444/4403/12 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання правовідношення припиненим за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2022 року (суддя Кузнецов Р.О.),

в с т а н о в и в:

28 листопада 2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося до Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 червня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №308/0606/88-295, відповідно до якого останній були надані грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США зі сплатою 14% річних строком до 07 червня 2016 року. Згідно із пунктом 3.1 договору позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів щомісяця через касу банку згідно з додатком №1. 08 травня 2008 року сторони уклали додаткову угоду №1, згідно з якою сторони домовились викласти пункт 1.1 договору кредиту у наступній редакції: «1.1 Банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії (що не відновлюється) у розмірі 60000,00 доларів США на строк по 07 червня 2016 року. 3.1. Позичальник зобов`язується погасити заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1 щомісяця, через касу банку згідно з додатком №2, що є невід`ємною частиною даного договору». 26 січня 2010 року між сторонами був укладений договір про внесення змін та доповнень №3 до кредитного договору, згідно з яким сторони домовились, що на дату укладання цього договору про внесення змін та доповнень розмір строкової заборгованості за кредитною лінією, що не поновлюється, складає 43088,42 доларів США. Пункт 3.1.1 викладений в наступній редакції: «Починаючи з 10 березня 2010 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 858,06 доларів США у термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору». 26 січня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про внесення змін та доповнень №4 до кредитного договору, згідно з яким сторони домовились внести зміни до пункту 1.1 кредитного договору та встановили строк користування кредитом по 07 червня 2030 року включно. Сторони домовились викласти пункт 1.3 кредитного договору у наступній редакції: «1.3 Позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі: 1.3.1 14% річних за період від дати укладання договору по 26 січня 2010 року включно. 1.3.2 7% річних за період користування кредитом з 27 січня 2010 року по 09 грудня 2010 року. 1.3.3 10% річних за період користування кредитом з 10 грудня 2010 року по 09 грудня 2011 року. 1.3.4. 16,19% річних за період користування кредитом з 10 грудня 2011 року по 07 червня 2030 року». «3.1.1 починаючи з 10 березня 2010 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 392,12 доларів США у чітко встановлений термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. Починаючи з 10 січня 2011 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 468,29 доларів США у чітко встановлений термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. Починаючи з 10 січня 2012 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 698,20 доларів США у чітко встановлений термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору». Однак відповідачка взяті на себе зобов`язання з погашення кредиту та сплаті процентів за договором кредиту у встановлені строки не виконує. Відповідно до пунктів 3.8, 3.9 договору кредиту у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань щодо строків оплати кредиту, позивачем 30 вересня 2011 року на адресу відповідачки була направлена вимога-повідомлення про зміну умов кредитного договору та погашення заборгованості по кредиту в повному обсязі та встановлений 10-денний строк для дострокового повернення кредиту та сплаті процентів за користування ним. Згідно з договором кредиту дата, з якої починається відлік зазначеного вище десятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банком відділенням зв`язку про відправлення листа з повідомленням про вручення. Заборгованість відповідачкою до теперішнього часу не сплачена. Станом на 21 листопада 2011 року заборгованість становить 53644,05 доларів США (428320,92 грн по курсу НБУ на 21 листопада 2011 року 1 долар США - 7,9845 грн), де заборгованість за кредитом - 50958,94 доларів США, заборгованість за відсотками - 1766,91 доларів США, пеня за кредитом - 576,18 доларів США, пеня за процентами - 342,02 доларів США. Просив стягнути з відповідачки заборгованість в сумі 428320,92 грн.

27 червня 2012 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», який у подальшому уточнила та обґрунтовувала його тим, що 08 червня 2006 року вона уклала з АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», кредитний договір №308/0606/88-295, згідно з яким банк зобов`язується надати їй 15000,00 доларів США на строк до 07 червня 2016 року з цільовим призначенням їх на споживчі цілі (пункт 1.4 договору). За період з 08 червня 2006 року по 10 листопада 2011 року нею було сплачено банку, без врахування комісійної суми 2272,50 грн, яка сплачена нею 08 травня 2008 року за зміну умов кредитного договору №308/0606/88-295 від 08 червня 2006 року, близько 15582,00 доларів США основної частини тіла кредиту за кредитним договором №308/0606/88-295 від 08 червня 2006 року та близько 11916,00 доларів США за його користування з урахуванням простроченої заборгованості. ОСОБА_1 вважає, що зобов`язання за договором кредиту виконані нею в повному обсязі, як за основною сумою боргу, так і за процентами за користування кредитом. Тому, просила суд визнати припиненими правовідносини, які виникли між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і нею на підставі кредитного договору №308/0606/88-295 від 08 червня 2006 року, з підстави виконання нею зобов`язань за даним кредитним договором в повному обсязі.

Рішенням Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2022 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №308/0606/88-295 від 08 червня 2006 року, яка станом на 21 листопада 2011 року становить 53644,05 доларів США, що по курсу НБУ на 21 листопада 2011 року становить 428320,92 грн, де заборгованість за кредитом 50958,94 доларів США, що по курсу НБУ на 21 листопада 2011 року становить 406881,66 грн, заборгованість за відсотками 1766,91 доларів США, що по курсу НБУ на 21 листопада 2011 року становить 14107,89 грн, пеня за кредитом 576,18 доларів США, що по курсу НБУ на 21 листопада 2011 року становить 4600,51 грн, пеня за процентами 342,02 доларів США, що по курсу НБУ на 21 листопада 2011 року становить 2730,86 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання правовідношення припиненим відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

З вказаним рішення не погодилася відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити, зустрічний позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не дотримався обов`язку щодо повідомлення учасників справи, зокрема відповідачки ОСОБА_1 або її представників про дату, час та місце розгляду справи. Судові повістки, які містяться в матеріалах справи про виклик у судове засідання відповідачки та її представника, є формальними, оскільки не містять доказів направлення та отримання, або повернення поштових відправлень. Вважає, що зазначене порушення судом першої інстанції призвело до ухвалення помилкового рішення. Крім того, судом не досліджено оригіналів всіх договорів для встановлення фактичних обставин справи та проігнорував клопотання представника відповідача про витребування оригіналів договорів. Вважає, що оскільки цивільна справа не містить додатків до договору, тому немає підстав вважати, що ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло прав правонаступника ПАТ «Сведбанк» у цивільній справі, оскільки не надало належних доказів виникнення права вимоги у суворій відповідності до укладених договорів. А сторони не укладали угод про укладення угод у спрощений порядок. Крім того, ТОВ «Кредитні ініціативи» не надано документу про здійснення розрахунку, доказів здійснення оплати за договором, як зазначено у пунктах 3.3 та 3.5 копії договору факторингу. Також в наданих суду копіях договору факторингу між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в пункті 3.2 копії договору не зазначено ціну договору, яка є істотною умовою договору. Якщо сторони ціну договору не погодили, то і договір є не укладеним. Таким чином, надані суду ТОВ «Кредитні ініціативи» копії документів як доказів, мають характер складених поза людське око (для виду). Також вважає, що суд безпідставно стягнув з неї на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» судові витрати у вигляді судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» просив суд залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить довідка про доставку повідомлення.

Представник відповідачки ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» Полетаєва Т.Ю. у судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 08 червня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №308/0606/88-295, відповідно до якого останній були надані грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США зі сплатою 14% річних строком до 07 червня 2016 року.

Згідно із пунктом 3.1 договору кредиту позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів щомісяця, через касу банку згідно з додатком №1.

08 травня 2008 року між позивачем і відповідачем було укладено додаткову угоду №1, згідно з якою сторони домовились викласти пункт 1.1 договору кредиту у наступній редакції: «1.1 Банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії (що не відновлюється) у розмірі 60000,00 доларів США на строк по 07 червня 2016 року. 3.1. Позичальник зобов`язується погасити заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1 щомісяця, через касу банку згідно з додатком №2, що є невід`ємною частиною даного договору».

26 січня 2010 року між сторонами був укладений договір про внесення змін та доповнень №3 до кредитного договору, згідно з яким сторони домовились, що на дату укладання цього договору про внесення змін та доповнень розмір строкової заборгованості за кредитною лінією, що не поновлюється, складає 43088,42 доларів США. Пункт 3.1.1 викладений в наступній редакції: «Починаючи з 10 березня 2010 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, шляхом здійснення фіксованих платежів (далі - ануїтентні платежі або ануїтетний платіж) у сумі 858,06 доларів США у термін 10 (десятого) числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору».

26 січня 2010 року між позивачем та відповідачкою був укладений договір про внесення змін та доповнень №4 до кредитного договору, згідно з яким сторони домовились внести зміни до пункту 1.1 кредитного договору та встановили строк користування кредитом по 07 червня 2030 року включно. Сторони домовились викласти пункт 1.3 кредитного договору у наступній редакції: «1.3 Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі: 1.3.1 14% річних за період від дати укладання договору по 26 січня 2010 року включно. 1.3.2 7% річних за період користування кредитом з 27 січня 2010 року по 09 грудня 2010 року. 1.3.3 10% річних за період користування кредитом з 10 грудня 2010 року по 09 грудня 2011 року. 1.3.4. 16,19% річних за період користування кредитом з 10 грудня 2011 року по 07 червня 2030 року». «3.1.1 починаючи з 10 березня 2010 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, шляхом здійснення фіксованих платежів (далі - ануїтентні платежі або ануїтетний платіж) у сумі 392,12 доларів США у чітко встановлений термін 10 (десятого) числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. Починаючи з 10 січня 2011 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, шляхом здійснення фіксованих платежів (далі - ануїтентні платежі або ануїтетний платіж) у сумі 468,29 доларів США у чітко встановлений термін 10 (десятого) числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. Починаючи з 10 січня 2012 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, шляхом здійснення фіксованих платежів (далі - ануїтентні платежі або ануїтетний платіж) у сумі 698,20 доларів США у чітко встановлений термін 10 (десятого) числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору».

Відповідно до пунктів 3.8, 3.9 договору кредиту 30 вересня 2011 року у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань щодо строків оплати кредиту позивачем на адресу відповідачки булла направлена вимога-повідомлення про зміну умов кредитного договору та погашення заборгованості за кредитом в повному обсязі та встановлений 10-денний строк для дострокового повернення кредиту та сплаті процентів за користування ним. Згідно з договором кредиту дата, з якої починається відлік зазначеного вище десятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банком відділенням зв`язку про відправлення листа з повідомленням про вручення (а.с. 30 т. 1).

Станом на 21 листопада 2011 року заборгованість відповідачки за договором кредиту становить 53644,05 доларів США (428320,92 грн по курсу НБУ на 21 листопада 2011 року за 1 долар США - 7,9845 грн), де заборгованість за кредитом - 50958,94 доларів США, заборгованість за відсотками - 1766,91 доларів США, пеня за кредитом - 576,18 доларів США, пеня за процентами - 342,02 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів належного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, а тому вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором, є обґрунтованою. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували виконання ОСОБА_1 зобов`язань за даним кредитним договором в повному обсязі, та які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, і тим самим підтверджували припинення правовідносин, що виникли між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і нею на підставі кредитного договору №308/0606/88-295 від 08 червня 2006 року, саме на тих умовах які заявлені ОСОБА_1 за зустрічним позовом.

Таке рішення суду першої інстанції частково не відповідає нормам законодавства та обставинам справи.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1 - 2 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань та неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитними договорами згідно з вимогами статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Так позивач у цій справі довів належними і допустимими доказами факт укладення з ОСОБА_1 кредитних договорів, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків, та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що підтверджується розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що ОСОБА_1 здійснювала платежі за кредитними зобов`язаннями до певного періоду.

Водночас відповідачкою не спростовано факт отримання кредитних коштів, а також факт неналежного виконання зобов`язань перед банком, в тому числі не спростовано розмір заборгованості заявленої до стягнення.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Таким чином, апеляційний суд погоджується, що за встановленими у цій справі обставинами неналежне виконання грошових зобов`язань призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором, тому вимоги банку про стягнення заборгованості є обґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом. До того ж, право на змагальний судовий процес, в принципі, означає надання сторонам можливості ознайомлюватися та коментувати всі надані докази або подані зауваження з метою впливу на рішення суду. Крім того, сторони повинні мати можливість подати будь-які докази, необхідні для того, аби їхні, вимоги задовольнили. До того ж, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності, наприклад, якщо він розглядає справу на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (рішення від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України»).

Таким чином, доводи заявника в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду щодо встановлених обставин справи, але в частині укладення кредитного договору, отримання позичальником кредитних коштів та неналежного виконання зі сторони позичальника умов кредитного договору не знайшли своє підтвердження.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що немає підстав вважати, що ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло прав правонаступника ПАТ «Сведбанк» у даній цивільній справі.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

За змістом частини 1 статті 202 цього Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина 1 статті 638 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина 1 статті 519 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави зробити висновок, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 (провадження № 61-21697св19) зроблено висновок про те, що «законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору».

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21).

Отже, законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно, а позивачем не наведено законних підстав, що в момент вчинення оскаржуваних договорів порушено його права та/або інтереси особи, яка не є стороною цих правочинів.

Верховний Суд у постанові від 04 липня 2022 року у справі № 480/1397/15-ц (провадження № 61-1891св22) виснував, що підставою правонаступництва юридичної особи є, зокрема, й відступлення права вимоги за кредитними договорами, яке підтверджено документально. Задоволення заяви про заміну сторони правонаступником здійснюється судом відповідно до норм матеріального і процесуального права, які не передбачають право суду надавати на цій стадії оцінку оспорюваним правочинам, що буде порушувати презумпцію їх правомірності (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до умовам договорів факторингу від 28 листопада 2012 року №15, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбапк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», та від 28 листопада 2012 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», додатку № 15 до договору факторингу підтверджується факт переходу прав вимоги за основним зобов`язанням - кредитним договором від 08 червня 2006 року №308/0606/88-295, позичальником за яким є ОСОБА_1 .

Відтак доводи представника відповідачки про те, що в матеріалах справи немає доказів переходу прав вимоги саме до відповідачки, є необґрунтованими та безпідставними.

Також договір факторингу не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована.

Встановивши, що надані позивачем докази підтверджують дійсне волевиявлення сторін на реальне настання правових наслідків, а саме на передачу прав вимоги за кредитним договором від 08 червня 2006 року №308/0606/88-295, а також врахувавши відсутність доказів, які підтверджують недійсність договору факторингу та з огляду на невстановлення обставин, які зумовлюють нікчемність цього договору, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» доведено належними та допустимими доказами право вимоги до боржника ОСОБА_1 .

Також, з огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували виконання ОСОБА_1 зобов`язань за даним кредитним договором в повному обсязі, та які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, і тим самим підтверджували припинення правовідносин, що виникли між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і нею на підставі кредитного договору №308/0606/88-295 від 08 червня 2006 року, саме на тих умовах які заявлені ОСОБА_1 за зустрічним позовом.

Разом з тим, розглядаючи доводи апеляційної скарги в частині неналежного повідомлення відповідачки у даній справі апеляційний суд зазначає наступне.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина 1 статті 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина 2 статті 211 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Зі справи вбачається, що Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської областіпризначив розгляд справи на 21 березня 2022 року.

21 березня 2022 року учасники справи в судове засідання не з`явились.

Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу 21 березня 2022 року розглянуто позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання правовідношення припиненим.

З аналізу наведених вище документів вбачається, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідачки про розгляд справи.

Отже, ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції, судове рішення суду першої інстанції ухвалене за її відсутності.

Процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи стосовно неї порушені через її непоінформованість про дату і час розгляду справи в суді першої інстанції.

Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилалась на неповідомлення її судом першої інстанції про судове засідання.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, а й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення.

Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені під час розгляду справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції.

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18, Верховним Судом у постановах від 28 квітня 2022 року у справі № 692/565/21, від 04 травня 2022 року у справі №759/15052/19, від 01 червня 2022 року у справі № 2-1673/2010.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини 3 статті 376 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

На підставі пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, з огляду на викладене рішення суду першої інстанції від 21 березня 2022 року підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову ТОВ «Кредитні ініціативи» та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2022 року скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №308/0606/88-295 від 08 червня 2006 року станом на 21 листопада 2011 року в сумі 53644,05 доларів США (п`ятдесят три тисячі шістсот сорок чотири долари США п`ять центів), що по курсу НБУ на 21 листопада 2011 року становить 428320 (чотириста двадцять вісім тисяч триста двадцять) гривень 92 коп., яка складається: з заборгованості за кредитом в сумі 50958,94 доларів США (п`ятдесят тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім доларів США дев`яносто чотири центи), що по курсу НБУ на 21 листопада 2011 року становить 406881 (чотириста шість тисяч вісімсот вісімдесят одна) грн 66 коп., заборгованості за відсотками в сумі 1766,91 доларів США (одна тисяча сімсот шістдесят шість доларів США дев`яносто один цент), що по курсу НБУ на 21 листопада 2011 року становить 14107 (чотирнадцять тисяч сто сім) грн 89 коп., пені за кредитом в сумі 4600 (чотири тисячі шістсот) грн 51 коп., пені за процентами в сумі 2730 (дві тисячі сімсот тридцять) грн 86 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання правовідношення припиненим відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста