Дата документу 21.03.2023 Справа № 335/8532/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/733/23 Головуючий у 1-й інстанції: Геєць Ю.В.
Є.У.№ 335/8532/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Відділу поліції № 1 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом. Зазначав, що 01.02.2016 Генеральною прокуратурою України внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення і зареєстровано кримінальне провадження №00000160 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України та розпочато досудове розслідування. В подальшому зазначене кримінальне провадження було об`єднано з кримінальним провадженням № 0004935 від 30.10.2015. Він є потерпілим у вказаному провадженні. Досудове розслідування здійснюється Відділом поліції № 1 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області.

Позивач вважає, що слідство у кримінальному провадження проводиться із порушенням вимогам ст.ст. 8, 9 КПК України, однобічно, не об`єктивно, не має на меті розкриття злочину, встановленню істини. Слідчі відділу поліції систематично порушували основоположні принципи кримінального провадження щодо забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування. Позивачем неодноразово подавались скарги на бездіяльність слідчих у кримінальному провадженні до районного суду в порядку, передбаченому КПК України, які судом задовольнялися.

Зі скаргами на бездіяльність слідчого він також неодноразово звертався до ГУНП в Запорізькій області, проте жодних дій на перевірку наведених у скаргах фактів керівництвом ГУНП в Запорізькій області вчинено не було.

У зв`язку з тривалим здійсненням досудового розслідування позивач вимушений був також звертатися зі скаргами на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні до органів прокуратури. В свою чергу процесуальним прокурором у кримінальному провадженні надавались вказівки слідчому щодо забезпечення належного досудового розслідування, вжиття заходів, спрямованих на всебічне, повне та об`єктивне розслідування обставин кримінального правопорушення та прийняття остаточного рішення у розумні строки, які слідчим виконано не було.

Позивач вважає, що довготривалою бездіяльністю посадові особи СВ ВП №1 Запорізького районного управління ГУНП в Запорізькій області навмисно заподіяли йому моральну шкоду, яку позивач оцінює у 6 950 000 грн.

На підставі зазначеного позивач просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу за заподіяну йому моральну шкоду 6 950 000 грн. та компенсувати йому витрати на адвокатську допомогу шляхом стягнення з рахунків Державного казначейства 390 000 грн. за адвокатські послуги.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2023 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Скаржник зазначає, що надмірна тривалість кримінального провадження викликана протиправною бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування, що безумовно свідчить про порушення його прав та неефективність досудового розслідування, яке з огляду на його хід явно безпідставно триває досить великий проміжок часу, що однозначно, на думку скаржника, призвело до його моральних страждань.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУНП в Запорізькій області зазначено, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 у позові та в апеляційній скарзі не є доведеними, саме на позивача покладається обов`язок доводити наявність завданої шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною. Реалізація позивачем свого процесуального права і оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В засідання апеляційного суду сторони та їх представники не з`явилися, позивач просив розглядати справу за його відсутності, відповідачі будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи суду не заявляли.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено, що слідчим відділенням Відділу поліції № 1 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0004935 від 30.10.2016 за ч. 1 ст. 172 КК України та позивач ОСОБА_1 є потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.06.2017 за результатами розгляду скарги потерпілого ОСОБА_1 скасовано постанову слідчого Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Бурмистрової Л.В. від 27.05.2017 про закриття кримінального провадження № 0004935 від 30.10.2016, а матеріали кримінального провадження №0004935 направлено до Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області для організації продовження досудового розслідування (а.с. 54-57).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2021 за результатами розгляду скарги потерпілого ОСОБА_1 скасовано постанову слідчого Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області (Відділу поліції № 1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області) старшого лейтенанта поліції Потряскової І.С. від 20.06.2019 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004935 від 30.10.2016 за ч. 1 ст. 172 КК України, а матеріали кримінального провадження № 0004935 від 30.10.2016 за ч. 1 ст. 172 КК України направлено до Відділу поліції № 1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області для подальшого проведення досудового розслідування.

В обґрунтування заподіяної шкоди позивач ОСОБА_1 надав суду його звернення до керівництва ГУНП в Запорізькій області, департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Національної Поліції України, керівництва прокуратури Запорізької області, Генеральної Прокуратури та відповіді на його звернення.

Так, 16.09.2016 позивач звертався до Запорізької місцевої прокуратури №2 із заявою про надання інформації щодо стану розслідування кримінального провадження (а.с. 11).

03.10.2016 позивач звертався до начальника Вознесенівського ВП із заявою щодо стану розслідування кримінального провадження (а.с. 12-13).

За підписом начальника СВ Вознесенівського ВП Попова Д.Г. позивачу було надано відповідь № 12648/46/04.2016 від 03.10.2016 про те, що досудове слідство по кримінальному провадженню № 0000016 триває та про результати розслідування заявника буде проінформовано додатково (а.с. 14).

21.10.2016 представник позивача звертався до прокурора Запорізької області із повідомленням про неналежне розслідування кримінального провадження №0000016 (а.с. 15-17).

Зазначене повідомлення листом від 27.10.2016 за № 04/2/2-547-16 було скеровано до Запорізької місцевої прокуратури №2 (а.с. 18).

Листом від 14.11.2016 за № 52-483-16 заявникові було надано відповідь про те, що досудове розслідування триває, слідчому надані вказівки з урахуванням доводів заявника (а.с. 19).

24.11.2016 Запорізькою місцевою прокуратурою листом № 52-483-16 було направлено заяву ОСОБА_1 про ознайомлення з матеріалами справи начальнику СВ Вознесенівського ВП ГУНП в Запорізькій області (а.с. 20).

21.10.2016 представник позивача звертався до т.в.о. директора департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України із повідомленням про бездіяльність посадових осіб ГУМВС в Запорізькій області (а.с. 21-23).

Зазначене повідомлення листом від 31.10.2016 за № 4-1294/42-11/04-2016 було скеровано до ГСУ Національної поліції України (а.с. 25).

21.10.2016 представник позивача звертався до Національної Поліції України із повідомленням про бездіяльність посадових осіб ГУМВС України в Запорізькій області та неналежного стану досудового розслідування кримінального провадження №0000016 (а.с. 26-28).

Листом від 22.11.2016 за № ч-1001/40/03/04/-2016 заявникові надано відповідь, що досудове розслідування триває, надано вказівки про проведення слідчих (розшукових)дій (а.с. 36).

21.10.2016 представник позивача звертався до т.в.о. начальника ГУ НП України в Запорізькій області Ольховського В.І. з приводу бездіяльності посадових осіб ГУ МВС у Запорізькій області (а.с. 32-35).

02.11.2016 представник позивача звертався із заявою до начальника СВ Вознесенівського ВП Дніпровського ВП Попова Д.Г. з приводу неефективного та неналежного розслідування кримінального провадження № 0000016 (а.с. 67).

18.11.2016 року № 4935/46/04 заявникові надано відповідь про те, що його буде викликано для ознайомлення із матеріалами кримінального провадження (а.с. 38).

25.01.2017 позивач звертався зі скаргою до ГУНП України в Запорізькій області щодо неналежного стану досудового слідства у кримінальному провадженні №000004935 (а.с. 39-40).

Листом від 24.02.2017 за № Б-102/40/02/04-2017 позивачу надана відповідь, що кримінальне провадження передано за підслідністю прокуратурі Запорізької області (а.с. 41).

12.04.2017 представник позивача звертався із заявою до прокурора Запорізької області з приводу неналежного досудового розслідування кримінального провадження №0000016 (а.с. 42-43).

21.04.2017 листом за № 52-483-16 Запорізькою місцевою прокуратурою № 2 заявникові надана відповідь про об`єднання матеріалів кримінального провадження №000004935 та № 0000016 (а.с. 45).

12.05.2017 листом за № 5907/46/04-2017 за підписом начальника СВ Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області представника позивача було проінформовано про зміну підслідності кримінального провадження (а.с. 44).

07.06.2017 позивач звертався зі скаргою про неналежне розслідування кримінального провадження № 00000016 до Генерального прокурора України (а.с. 46-49) та отримав відповідь від 16.06.2017 за № 04/2/3/-1198-17 про те, що зазначена скарга була направлена до прокуратури Запорізької області для організації перевірки (а.с. 50).

19.07.2017 листом за № 04/2/2-456-17 позивача проінформовано, що об`єднане кримінальне провадження № 0004935 було закрито 25.05.2017 у зв`язку з відсутністю складу злочину та ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.06.2017 зазначена постанова скасована, наразі продовжено досудове розслідування та виконуються вимоги, викладені в ухвалі слідчого судді (а.с. 51).

24.07.2017 прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 2 Довбнею П. листом за № 50-7379 на ім`я начальника СВ Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Попова Д.Г. надані вказівки щодо забезпечення належного досудового розслідування, вжиття заходів, спрямованих на всебічне, повне та об`єктивне розслідування обставин кримінального правопорушення та прийняття остаточного процесуального рішення у розумні строки (а.с. 58).

01.08.2017 та 21.08.2017 позивачем направлені клопотання про проведення слідчих дій, які були задоволені слідчим Бурмістровою Л.В.(а.с. 59-62).

12.04.2018 на ім`я начальника СВ Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області позивачем подана заява про неналежне досудове розслідування у кримінальному провадженні № 004935 (а.с. 63).

12.04.2018 представником позивача на ім`я прокурора Запорізької області направлена заява про неналежне досудове розслідування у кримінальному провадженні та 27.04.2018 зазначена заява листом за № 04/2/2-4179-14 направлена до Запорізької місцевої прокуратури № 2 (а.с. 64-66).

07.05.2018 листом за № 52-483-16 Запорізька місцева прокуратура №2 проінформувала позивача, що його скарга на бездіяльність слідчих та прокурорів скерована начальнику СВ Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Попову Д.Г. (а.с. 67).

20.04.2018 та 16.08.2018 на ім`я Генерального прокурора України позивачем направлено скаргу про неналежне виконання службових обов`язків посадовими особами прокуратури Запорізької області та слідчими, відсутність контролю за діями слідчих СВ Вознесенівського ВП (а.с. 68-70, 87-88).

09.11.2018 листом за № 04/2/2-4179-14 прокуратура Запорізької області повідомила позивача про доручення керівництву СУ ГУНП в Запорізькоій області проведення службової перевірки (а.с. 90).

24.12.2018 позивачем подано заяву на ім`я керівника Запорізької місцевої прокуратури № 2 про неналежний стан досудового розслідування у кримінальному провадженні 0004935(а.с. 91) та 28.12.2018 Запорізькою місцевою прокуратурою № 2 листом за № 52-483-16 надано відповідь, що зазначена заява скерована на ім`я начальника СВ Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Попова Д.Г. (а.с. 92).

07.03.2020 на ім`я прокурора Запорізької області позивачем подано скаргу на протиправну діяльність посадових осіб СВ Вознесенівського ВП під час досудового розслідування кримінального провадженя № 004935 та 20.03.2020 позивачем отримана відповідь за № 52-483-16, в якій зазначено про направлення скарги на розгляд т.в.о. начальника СВ Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області (а.с. 93).

30.12.2020 до СВ Вознесенівського ВП позивачем направлено клопотання про проведення слідчих дій (а.с. 94), яке не розглянуто.

05.02.2021 позивач звернувся із клопотанням до СВ Вознесенівського ВП про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні 0004935 (а.с. 100), яке не було розглянуто.

15.03.2021 слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя задоволено частково скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано уповноважених осіб СВ ВП №1 Запорізького районного управління поліції розглянути клопотання ОСОБА_1 у порядку та строки, передбачені ст.ст. 110, 220 КПК України (а.с. 98-99).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.07.2021 задоволено частково скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано уповноважених осіб СВ ВП №1 Запорізького районного управління поліції розглянути клопотання ОСОБА_1 у порядку та строки, передбачені ст.ст. 110, 220 КПК України (а.с. 106-107).

Станом на час звернення позивача до суду першої інстанції досудове розслідування по об`єднаному кримінальному провадженню № 0004935 від 30.10.2016 за ч. 1 ст. 172 КК України не завершено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні передбачені законом підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки позивач не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, протиправності дій органів досудового розслідування, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) зазначених органів і їх вини в заподіянні цієї шкоди.

Сам факт звернень позивача до посадових осіб та постановлення слідчими суддями процесуальних ухвал, якими зобов`язано відповідачів вчинити певні дії, не тягне наслідки цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до цивільно-правової відповідальності.

Крім того, суд першої інстанції із посиланням на ч. 2 ст. 48 ЦПК України зазначив, що ВП №1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області є територіальним підрозділом ГУНП в Запорізькій області та не має статусу юридичної особи, а отже не може бути відповідачем у цій справі.

З огляду на викладене суд першої дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Дійшовши обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для покладення на державу цивільно-правової відповідальності за тривале розслідування кримінального провадження, в якому позивач є потерпілим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за положенням ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19 (провадження № 61-16459сво20) зроблено висновок про те, що філії та представництва, які не є юридичними особам, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору.

З урахуванням цивільно-правового статусу філій та представництв недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його створила.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 07 липня 2021 року у справі № 712/13066/18 (провадження № 61-14548св19), від 10 листопада 2021 року у справі № 552/2889/20 (провадження № 61-2238св21), від 09 лютого 2022 року у справі № 607/4090/21 (провадження № 61-15138св21), від 09 лютого 2022 року у справі № 213/4206/19 (провадження № 61-9221св21), від 18 травня 2022 року у справі № 552/3667/19 (провадження № 61-16667св21).

Указане свідчить про сталість судової практики при вирішенні питання процесуального статусу філії представництва чи у справі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Зважаючи на те, що Відділ поліції №1 не є юридичною особою, він не наділений цивільною процесуальною дієздатністю та не може виступати стороною у цивільному процесі, а отже вимоги, заявлені до відділу поліції, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, що за положенням п.1 ч.1 ст.255 ч.1 ст.377 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в зазначеній частині із закриттям провадження у справі.

В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Вказана норма права передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб`єктів та характері їх дій. Сферою застосування зазначеної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

За змістом частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою; рішення слідчого, дізнавача, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1)скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням.

При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Отже, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Як видно із матеріалів справи, слідчими суддями за скаргами ОСОБА_1 приймалися судові рішення про зобов`язання проведення слідчих дій, скасування рішень слідчого про закриття кримінального провадження, тобто, позивач реалізовував своє конституційне право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого.

Саме по собі скасування постанов слідчого не свідчить про протиправність його дій та завдання моральної шкоди позивачу, не має наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів.

Як було встановлено апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги, належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних обставини позивач суду першої інстанції не надав, тому суд першої інстанції дійшов до правильних висновків під час розгляду вказаної справи.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 у справі № 233/4186/16-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду у справі №585/724/19 від 27.05.2020 є безпідставними, оскільки спірні правовідносини не є тотожними із правовідносинами, з приводу яких судом касаційної інстанції викладено правову позицію у згаданій апелянтом справі.

Апеляційний суд погоджується і з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з державного бюджету на користь позивача витрат на правову допомогу.

Статтею 118 КПК України визначено, що процесуальні витрати складаються із: витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Згідно з ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ст. 125, 126 КПК України суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані. Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Отже, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав у кримінальному провадженні. Такі витрати віднесено до процесуальних витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права, що згідно правил ЦПК України не є підставою для скасування правильного і законного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Керуючись ст. ст. 255 ч.1.п.5, 367, 369,374,375, 377 ч.1 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2023 року у цій справі в частині позовних вимог, заявлених до Відділу поліції № 1 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, скасувати, провадження у справі закрити.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 23 березня 2023 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська