Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/162/23
Номер провадження2/711/660/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Демчик Р.В.

при секретарі Кофановій А.О.,

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, третя особа: Друга черкаська державна нотаріальна контора,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, третя особа: Друга черкаська державна нотаріальна контора.

Позов обґрунтовує тим, що її онука - відповідач у справі на початку 2018 року запропонувала їй здійснювати за нею догляд, допомагати по господарству з метою отримати квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності. Згодом відповідач почала вмовляти її укласти договір довічного утримання, на підставі якого сторони отримали б гарантії, вона-постійний догляд та піклування, відповідач - квартиру АДРЕСА_1 . 14.04.2008 року відповідач привезла її до Другої черкаської державної нотаріальної контори з метою укладання договору довічного утримання. Вона була повністю переконана в тому, що її онука має намір укласти з нею саме договір довічного утримання, але вона під впливом помилки підписала договір дарування квартири. Примірник договору відповідач забрала собі. З дня оформлення договору і до дня звернення з позовом до суду, піклування, догляд та допомогу їй надає лише її син - ОСОБА_4 . Відповідач, яка постійно проживає в АР Крим, жодного разу до неї не приїжджала, жодної допомоги позивачу не надає починаючи з лютого 2020 року. В 2022 році, після початку повномасштабної збройної агресії Росії проти України, позивач виявила намір розірвати договір довічного утримання зважаючи на те, що відповідач не виконує його умови, а саме не забезпечує утримання та догляд позивача. З приводу вказаного вище питання вона звернулась до другої Черкаської державної нотаріальної контори, де їй стало відомо, що насправді вона уклала договір дарування квартири, а не договір довічного утримання. Вона є особою похилого віку (85 років), іншого житла немає, постійно проживає у вказаній квартирі, сплачує житлово-комунальні послуги. Вона не мала наміру укладати саме договір дарування квартири, оскільки квартира є її єдиним житлом. Підписуючи договір, вона мала намір укласти договір довічного утримання, оскільки сподівалася, що відповідач буде її доглядати та надавати матеріальну допомогу, про що вона її запевняла. Отже, підставами визнання договору дарування недійсним є ст.229 ЦК України оскільки укладання спірного договору дарування відбулося внаслідок помилки.

Просить суд визнати недійсним договір дарування квартири від 14.04.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Сопільняк А.О., зареєстрований в реєстрі №1-1638; виключити з Державного реєстру прав на нерухоме майно відомості щодо права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.01.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Після усунення недоліків, зазначених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, 21.02.2023 року відкрите загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.05.2023 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх повністю. Крім цього позивач пояснила, що укладаючи договір дарування вона вважала, що онука буде за нею доглядати. ЇЇ чоловік помер у 2006 році і вона була у розпачі. Вона має двох синів, родина одного проживає в м. Черкаси, а родина іншого проживаю в п.г.т. Форос, АР Крим. Онука народилася в Криму та постійно там проживає. Під час укладання договору онука проживала в м. Черкаси та навчалася в училищі. Її покійний чоловік бажав щоб квартиру подарували онуці. Сподівалася, що онука буде її доглядати в майбутньому. Зазначила що квартира є її єдиним житлом і вона сплачує за неї комунальні послуги.

Відповідач в судове засідання не з`явилася. Суд звертає увагу на те, що місцем проживання відповідача є АДРЕСА_2 , що є тимчасово окупованою територією України з якою не здійснюється поштове листування.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій справу просив розглянути у його відсутності.

Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Судом встановлено, що 14.04.2008 року між ОСОБА_1 , прож. АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 , прож. АДРЕСА_2 , які попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміли значення своїх дій, без будь-якого примушення як фізичного так і морального, був укладений договір дарування квартири, який був посвідчений 14.04.2008 року ОСОБА_5 , державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1-1638 (а.7).

Оригінал вказаного договору був оглянутий судом в судовому засіданні.

Відповідно до п.1 договору дарування ОСОБА_1 подарувала цілу квартиру, а ОСОБА_3 прийняла в дар двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 13.05.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Так, за правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила суд, про те що вона знайома з позивачкою більше 20 років. Про укладання договору дарування їй нічого невідомо. Лише знає про те, що відповідача проживала у позивача, ходила в школу.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що відповідач відмовилася доглядати позивача. Відповідач ходила в Черкасах до школи. Чому позивач уклала з відповідачем договір дарування їй не відомо.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_8 повідомив суд про те, що він знайомий із сином позивача. Йому відомо що деякий час з позивачем проживала відповідач, але як довго вона проживала йому не відомо. Про укладання договору дарування між позивачем та відповідачем йому нічого не відомо. Про те, що такий договір був укладений він дізнався від сина позивача.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд наголошує, що саме засада змагальності опосередковано, через її контролюючу функцію, є гарантом законності, об`єктивності, неупередженості та повноти судового розгляду справи.

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав. При цьому, важливим є встановлення оптимального співвідношення активності сторін та активності суду.

В рішеннях де Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення ст. 6 Конвенції, зазначено таке: Суд відзначає, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 статті 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх (див., mutatis mutandis, рішення у справах «Лобо Мачадо проти Португалії» (Lobo Machado v. Portugal) і «Фермьойлєн проти Бєльгії» (Vermeulen v. Belgium) від 20 лютого 1996 р., ReportsofJudgment sand Decisions 1996-I, сс. 206-07, п. 31 і п. 23, п. 33, відповідно, та рішення у справі «Нідерост-Губер проти Швейцарії» (Nidero st Huberv. Switzerland) від 18 лютого 1997 р., Reports 1997-I, с. 108, п. 24).

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, за результатами розгляду даної справи, суд вважає, що позивачем жодними належними, допустимими та переконливими доказами не доведено наявність у сукупності обставин про те, що на час укладання оспорюваного договору дарування квартири 14.04.2008 року вони за станом здоров`я потребували догляду та сторонньої допомоги. При цьому в судовому засіданні позивач не змогла пояснити суду яким чином відповідач повинна була доглядати її та допомагати їй оскільки сама навчалась. Також, суд враховує що у позивачки є два сини, які повинні надавати їй допомогу та утримувати її. Крім того суд звертає увагу на те, що оспорюваний договір укладено 14.04.2008 року, а з позовом позивач звернулася до суду 11.01.2023 року, фактично через п`ятнадцять років після його укладення.

За встановлених фактичних обставин суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.

Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19).

Також суд враховує, що сторони договору дарування є родичами, а в п.4 договору дарування зазначено, що укладення цього договору не пов`язане з виконанням обдарованого(ої) будь-яких дій майнового характеру на користь дарителя зараз або в майбутньому.

Посилання на те, що квартира є єдиним житлом позивача, не є підставою для визнання договору дарування недійсним, а позивачем не доводилося, що відповідач чинить їй перешкоди у можливості користування квартири та вчиняє дії з її виселення, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача.

Сам по собі факт наявності в дарувальника захворювань та його похилий вік не можуть свідчити про укладення ним договору дарування під впливом помилки та не є підставою для визнання цього договору недійсним (постанова Верховного Суду від 04.05.2020 року у справі № 633/268/17).

Окремо суд звертає увагу на те, що в п.5 договору дарування від 14.04.2008 року зазначено: «сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому».

Отже, позивач мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину, при посвідченні договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_1 . Також встановлено, що позивач діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір дарування, безоплатно квартиру онуці ОСОБА_3 .

Таким чином суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилилася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення.

На підставі наведеного, ст.ст.203,215,233, 328,717-722 ЦК України, керуючись ст.ст. 12-13, 81, 82, 89, 141, 223, 259, 264-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання договору дарування недійсним, третя особа: Друга черкаська державна нотаріальна контора (, вул.. Університетська, 33/1) відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складене 02.10.2023 року.

Головуючий: Р. В. Демчик