провадження № 22-ц/824/7696/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі керівника Офісу Генерального прокурора Венедиктової Ірини Володимирівни про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Держави України в особі керівника Офісу Генерального прокурора Венедиктової Ірини Володимирівни про відшкодування моральної шкоди в розмірі 78 507 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. У січні 2021 року (через пів року після внесення відомостей до ЄРДР), відбувався допит позивача у якості свідка у кримінальному провадженні №0001297. Під час допиту, позивач стверджує, що йому довелося почути думку слідчого ДСВ ТУ ДБР Київ Нікітенко О., згідно якої викладені ним обставини і факти не містять навіть ознак події злочину, що передбачена диспозицією ст. 372 КК України, а тому кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. 1 ч.1 ст. 284 КПК України. Позивач повідомляє, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001297 є закінченим, оскільки, фактично, процесуальне рішення про закриття цього кримінального провадження вже прийнято. Водночас, за формальними ознаками, досудове розслідування триває, оскільки постанова слідчого про закриття цього кримінального провадження, з об`єктивних причин, не може бути направлена, в порядку ч. 6 ст. 284 КПК, для перевірки її законності і обґрунтованості до прокурора - процесуального керівника. Втім, позивач не погоджується із вище окресленою правовою позицією слідчого ДСВ ТУ ДБР у м. Київ Нікітенко О. з його процесуальним рішенням про закриття кримінального провадження № 0001297. На думку позивача, наведені ним обставини вказують на неефективність здійснення кримінального провадження №0001297, перебувають у прямому і безпосередньому зв`язку із бездіяльністю службових Офісу Генерального прокурора та Київської міської прокуратури щодо забезпечення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у цьому кримінальному провадженні, відтак, є причинами порушення права позивача на доступ до ефективного юридичного засобу захисту від кримінальних правопорушень, про наявність ознак яких у поведінці окремих прокурорів ВП КГ позивачем повідомлено Офіс Генерального прокурора у заявах від 26.10.2018 року та від 07.05.2020.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі керівника Офісу Генерального прокурора Венедиктової Ірини Володимирівни про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив: рішення суду першої інстанції скасувати; визнати протиправною бездіяльність органів прокуратури і слідства щодо забезпечення ефективного досудового розслідування подій, які окреслені у заяві позивача про кримінальне правопорушення від 07 травня 2020 року, що зареєстрована у Офісі Генерального прокурора за вх. № 86740-20, та які належать до предмету кримінальних проваджень № 0001295 і № 0000916; стягнути з Державного бюджету України на користь позивача грошову суму у розмірі 93 648 грн. в якості компенсації за завдану у наслідок неефективного здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0001295 і № 000091 моральну шкоду.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що оскаржуване рішення підлягає обов`язковому скасуванню судом апеляційної інстанції, оскільки в його ухваленні брав участь суддя, якому був заявлений відвід, і підстави відводу, на думку апелянта, знайшли своє підтвердження в подальшій процесуальній поведінці судді та у змісті ухваленого ним судового рішення. Зокрема, апелянт вказує, що перше судове засідання у справі призначено через один календарний рік і три місяці з дня надходження до суду позовної заяви. Фактично судове засідання відбулося один раз 09 серпня 2022 року, яке не було зафіксоване технічними засобами. Оскільки завершилося на стадії розгляду судом клопотань учасників справи, в порядку ст. 222 ЦПК України. Зазначає, що процесуальні звернення позивача були проігноровані судом першої інстанції, оскільки суд фактично ухилився від ухвалення будь-якого мотивованого рішення за результатами розгляду цих клопотань, в тому числі ухвали про залишення їх без розгляду. На думку апелянта, вищевикладене призвело до відсутності в матеріалах справи письмових пояснень відповідача щодо його правової позиції відносно прав та інтересів позивача, які належать до предмету спору; письмових пояснень відповідача про причини недодержання процесуальних строків, передбачених ст. 219 КПК при здійсненні досудового розслідування у КП № 0001295 та № 0000916; письмових заперечень відповідача проти доводів, наведених у позовній заяві, якими обґрунтовуються негативні емоції та відчуття, пережиті позивачем, які виявились причиною його душевних страждань; протоколу судового допиту позивача у якості свідка відносно обставин, які можуть вказувати на ступінь інтенсивності та рівень амплітуди негативних емоцій та відчуттів, які позивач був змушений переживати через бездіяльність службових осіб прокуратури і слідства при здійсненні досудового розслідування подій, про які ідеться в заяві позивача про КП від 07 травня 2020 року вх. № 86740-20.

Окрім вищевикладеного, апелянт вважав, що для забезпечення доступу позивача до правосуддя, суду апеляційної інстанції необхідно провести розгляд справи № 757/38297/21-ц за процедурами, що передбачені для розгляду такої категорії справ у суді першої інстанції, тобто починаючи від здійснення процедури підготовчого провадження.

24 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли доповнення ОСОБА_1 до апеляційної скарги. У вказаних доповненнях апелянт зазначав, що судом порушене право позивача розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вказує, що згідно позовної заяви позов звернуто до держави Україна, яка діючи в особі службових осіб органів слідства і прокуратури, виявилась неспроможною забезпечити ефективне досудове розслідування подій, викладених позивачем у заяві про кримінальне правопорушення від 07 травня 2020 року вх. № 86740-20, унаслідок чого позивачеві завдано моральної шкоди. Натомість суд першої інстанції розглядав спір у правовідносинах між позивачем і Офісом Генерального прокурора як юридичною особою, що у спірних правовідносинах представляє сама себе, а не державу Україна, до якої позивач насправді звертав свої вимоги у позовній заяві. Таким чином апелянт вважає, що суд першої інстанції відніс до предмету судового розгляду спір, на вирішення якого позивач його не уповноважував.

Також апелянт звертав увагу апеляційного суду на те, що відповідач ні письмово, ні усно не заперечив наведених позивачем фактів не вчинення органами прокуратури і слідства необхідних слідчих дій для встановлення/відтворення подій, вказаних позивачем у заяві про КП від 07 травня 2020 року вх. № 86740-20 та ненастання події - завершення у розумні строки досудового розслідування у КП № 0001295 та КП № 0000916. Наголошує, що в оскаржуваному рішенні відсутній висновок суду про те, чи мала місце бездіяльність органів прокуратури і слідства, якою позивач обґрунтовує свої позовні вимог, відповідно, немає і правової оцінки суду такої бездіяльності на предмет відповідності її вимогам закону.

Поряд з цим, апелянт також вважає, що суд першої інстанції зробив висновок про недоведеність позивачем обставин, що вказують на досягнення пережитих ним емоцій та почуттів рівня страждань та приниження, без безпосереднього дослідження доказів, які були у справі на час ухвалення судового рішення. Також зазначає, що суд першої інстанції чинив процесуальну бездіяльність щодо обов`язку постановлення мотивованих ухвал за результатом розгляду процесуальних клопотань позивача з метою створення перешкод для надходження до матеріалів справи додаткових доказів обставин, які безпосередньо стосуються предмету доказування, зокрема, доказу у формі протоколу допиту позивача у якості свідка.

Апелянт вважає, що ухиляючись від безпосереднього дослідження доказів позивача та від розгляду процесуальних клопотань позивача, суд першої інстанції діяв як суд, що не відповідає конвенційному критерію «суд, встановлений законом», відтак, допустив порушення норм процесуального права, передбачених ст. 12 ЦПК України та ст. 6 ЄКПЛ, унаслідок чого ухвалив необґрунтоване судове рішення, висновки якого суперечать принципам верховенства права.

Окрім вищевикладеного, апелянт зазначав про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 18 лютого 2020 року у справі №553/2759/18, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

07 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року - без змін.

Відповідач зазначав, що ОСОБА_1 не надано жодного належного доказу завдання шкоди саме неправомірними діями посадових або службових осіб Офісу Генерального прокурора, а також причинного зв`язку між завданням шкоди та діями (бездіяльністю) Офісу Генерального прокурора. Також відповідач вважає необґрунтованим довід апеляційної скарги щодо того, що справу розглянуто неповноважним судом. Обґрунтовує незгоду тим, що заяву позивача про відвід головуючому судді у відповідності до ст. 40 ЦПК України розглянуто судом в іншому складі (суддею Вовком С.В.), який відмовив у задоволенні цієї заяви. Зазначає, що суд виходив з того, що наведені позивачем доводи не підпадають під критерії, визначені нормами процесуального закону, не свідчать про наявність ознак необ`єктивності судді, зводяться до незгоди сторони позивача з процесуальними рішеннями судді під час розгляду справи, а тому відповідно до ч. 4 ст. 36 ЦПК України не можуть бути підставою для відводу.

Окрім того, відповідач вважає, що апеляційна скарга, як і позовна заява, містить суперечливі доводи. Зокрема, відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що в апеляційній скарзі (арк. 3) зазначається, що предметом спору у цій справі є право позивача на ефективне досудове розслідування подій злочину, відомості про які внесено до ЄДРСР у № 0001295 та № 0000916. Також в апеляційній скарзі на арк. 4 стверджується, що предметом оскарження у цій справі є бездіяльність службових осіб органів прокуратури і слідства, що чиниться у ході досудового розслідування кримінальних проваджень № 0001295 та № 0000916. У той же час на арк. 4 апеляційної скарги вказано, що спосіб захисту порушених прав та інтересів позивача полягає у стягненні з Державного бюджету України на користь позивача грошової суми у розмірі 93 648 грн. (предмет позову), яку визначено позивачем, виходячи з розміру щорічної надбавки за інтенсивність праці Генерального прокурора, яка, на думку позивача може бути стимулом до припинення протиправної бездіяльності з боку службових осіб органів прокуратури і слідства, що ними чиниться в ході досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0001295 та № 0000916.

На думку відповідача, наведені обставини свідчать про незгоду позивача з рішеннями та діями органів досудового розслідування та прокуратури у згаданих кримінальних провадженнях, проте ніяким чином не підтверджують сам факт заподіяння моральної шкоди позивачу. Окрім того, відповідач вказує, що спосіб розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди, заявлений позивачем явно демонструє надуманість та безпідставність тверджень позивача про заподіяння йому такої шкоди.

16 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання позивача про забезпечення принципу диспозитивності судового процесу. Клопотання обґрунтоване тим, що ні відзив на позовну заяву, ні відзив на апеляційну скаргу, що залучені представниками Офісу Генерального прокурора до матеріалів справи, не містять ніяких відомостей, з яких суд може достовірно з`ясувати правову позицію відповідача відносно, чітко визначених у позовній заяві та апеляційній скарзі, конкретних прав та інтересів позивача, за судовим захистом яких він звернувся до суду у справі. Зважаючи на викладене, апелянт просив в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду постановити ухвалу про зобов`язання представника Офісу Генерального прокурора надати суду у письмовому вигляді пояснення щодо правової позиції відповідача відносно права позивача на одержання, у розумні строки, офіційної інформації про мотиви і мету поведінки службових осіб органів прокуратури і слідства, яка (поведінка) окреслена в заяві про КП від 7.05.2020 вх. № 86740-20, та, відповідно, відносно права позивача на ефективне досудове розслідування у КП № 0001295 та № 0000916. Також апелянт просив в ухвалі запропонувати представнику Офісу Генерального прокурора обрати одну з трьох правових позицій.

19 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання апелянта про забезпечення судом принципу змагальності. У вказаному клопотанні апелянт просив постановити ухвалу про зобов`язання представника Офісу Генерального прокурора надати суду докази вчинення службовими особами органів прокуратури і слідства, під час здійснення досудового розслідування у КП № 0000916, необхідних слідчих та розшукових дій, спрямованих на встановлення подій, обставин і фактів, які належать до предмету досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, та докази прийняття, у строки, передбачені КПК, процесуальних рішень, у яких містяться відомості про висновки уповноваженої службової особи органу прокуратури чи слідства про кримінально-правову кваліфікацію обставин поведінки службових осіб органів прокуратури і слідства, яка мала місце під час здійснення ними досудового розслідування у КП № 0000101 та окреслена позивачем у заяві про КП від 7.05.2020 вх. № 86740-20. Також апелянт просив ухвалою суду витребувати у Офісу Генерального прокурора у обсязі, що не містить інформації з обмеженим доступом, копії документів. У разі, якщо суд прийде висновку про необхідність відмовити у задоволенні вище наведених вимог позивача, то у мотивувальній частині такої ухвали , окрім іншого, навести відомості про спосіб, у який суд, не маючи можливості безпосередньо дослідити зміст жодного з документів, які містять матеріали кримінального провадження № 0000916, буде виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призвели до порушення права позивача на ефективне досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи ціну позову та те. що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.07.2020 на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2020 №757/19879/20-к за заявою ОСОБА_1 щодо можливих протиправних дій прокурорів військової прокуратури Київського гарнізону під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0000101 Офісом Генерального прокурора до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) внесено відомості за №0001295, 0001296, 0001297 та здійснення досудового розслідування доручено слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві.

За даними ЄРДР 25.06.2021 матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001295 від 13.07.2020 об`єднано з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001296 від 13.07.2020 в одне провадження за №0001295, досудове розслідування у якому здійснювалось слідчими першого слідчого відділу (з дислокацією у місті Києві) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, за процесуального керівництва прокурорів Київської міської прокуратури.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001295 слідчим 29.06.2021 прийнято рішення про його закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Також, за даними ЄРДР 05.08.2021 матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001297 від 13.07.2020 об`єднано з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000916 від 22.05.2020 B одне провадження за № 0000916, досудове розслідування у якому здійснюється слідчими третього слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, за процесуального керівництва прокурорів Київської міської прокуратури.

Крім того, з додатків, які додані позивачем до позовної заяви вбачається, що у відповідь на його звернення від 13.05.2021 Офісом Генерального прокурора роз`яснено, що відповідно до ст. ст. 303-307 Кримінально процесуального кодексу України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора можуть бути оскаржені слідчому судді суду першої інстанції, у територіальній юрисдикції якого перебувають органи досудового розслідування прокуратури.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного належного доказу завдання шкоди саме неправомірними діями Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора), а також причинного зв`язку між завданням шкоди та діями (бездіяльністю) Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора).

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи стаття 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Отже, враховуючи, що у даній справі відсутні докази вчинення відповідачем по відношенню до позивача незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування запобіжного заходу, незаконне затримання, незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, шкоди може відшкодовуватися лише на підставі статтей 1173, 1174 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено правовий висновок про те, що застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

У своїх рішення ЄСПЛ неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, зокрема, складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі "Пелісьє і Сассі проти Франції" (Pelissier and Sassi v France); рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece), заява № 19773/92).

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, врахувавши вищевказані норми права, встановивши обставини справи, від яких залежить її правильне вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності неправомірних дій чи бездіяльності відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001295 слідчим 29.06.2021 прийнято рішення про його закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, докази оскарження якого в матеріалах справи відсутні.

Також, судом встановлено, що за даними ЄРДР 05.08.2021 матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001297 від 13.07.2020 об`єднано з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000916 від 22.05.2020 в одне провадження за № 0000916, досудове розслідування у якому здійснюється слідчими третього слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, за процесуального керівництва прокурорів Київської міської прокуратури. Дане процесуальне рішення, а також його статус, визначений органом досудового розслідування, скаржником у встановленому законом порядку не оскаржувалися.

Отже, доводи позивача про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001297 є закінченим не відповідають матеріалам справи.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або майнової шкоди.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18 (провадження № 61-43847св18), від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18 (провадження № 61-5360св19), від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18 (провадження № 61-305св19), від 22 травня 2019 року у справі № 686/24243/18-ц (провадження № 61-7017св19), від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18 (провадження № 61-10591св19) від 25 листопада 2019 року у справі № 686/22462/18 (провадження № 61-17648св19), від 03 грудня 2019 року у справі № 686/12334/18 (провадження № 61-12965св19), від 03 грудня 2019 року у справі № 686/26653/18 (провадження № 61-12277св19), від 19 березня 2020 року у справі № 686/17001/17 (провадження № 61-22067св19), від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), від 27 квітня 2020 року у справі № 686/17297/18 (провадження № 61-2738св19), від 30 червня 2020 року у справі № 686/3050/19 (провадження № 61-19878св19) та від 06 липня 2020 року у справі № 686/20389/19 (провадження № 61-735св20).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що протиправна поведінка відповідача на думку позивача полягає у неефективності здійснення кримінального провадження № 0001297, внаслідок бездіяльності відповідача, що є причиною порушення права позивача на доступ до ефективного юридичного засобу захисту від кримінальних правопорушень. Предметом позову позивачем визначено надмірну тривалість кримінального провадження, чим спричинено останньому моральну шкоду, оскільки його моральні страждання зумовлені тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну діяльність та підривом його репутації.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що у січні 2021 року позивач був допитаний у кримінальному провадженні № 0001297 в якості свідка. 05.08.2021 матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001297 від 13.07.2020 об`єднано з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000916 від 22.05.2020 в одне провадження за № 0000916, досудове розслідування у якому здійснюється до цього часу.

Отже, доводи позивача щодо тривалої невизначеності спірних правовідносин не відповідають встановленим обставинам у справі.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів і позивачем не доведено необхідність відвідування ним органів досудового розслідування, неможливість здійснювати звичайну діяльність (яку саме і чому) та підрив його репутації (в чому полягає).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту завдання шкоди позивачеві неправомірними діями Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора), а також причинного зв`язку між завданням шкоди та діями (бездіяльністю) Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) заподіяння йому моральних страждань, а отже, і заподіяння моральної шкоди.

Аргументи апеляційної скарги про те, що справу було розглянуто неповноважним складом суду, апеляційний суд відхиляє, оскільки питання відводу судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В. було предметом розгляду Печерського районного суду м. Києва, і у відводі такого судді було обґрунтовано відмовлено ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 вересня 2021 року, оскільки підстави для відводу, вказані позивачем, не свідчать про наявність ознак необ`єктивності судді, зводяться до незгоди сторони позивача з процесуальними рішеннями судді під час розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України не можуть бути підставою для відводу.

Довід апелянта про те, що для забезпечення доступу позивача до правосуддя, суду апеляційної інстанції необхідно провести розгляд справи № 757/38297/21-ц за процедурами, що передбачені для розгляду такої категорії справ у суді першої інстанції, тобто починаючи від здійснення процедури підготовчого провадження, апеляційний суд відхиляє як необґрунтований, оскільки відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 3.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд критично розцінює доводи апеляційної скарги, в частині уточнення підстав та предмету позову, а саме: у апеляційній скарзі апелянтом зазначено, що підставами та предметом позову є те, що органами прокуратури та слідства не зібрано достатній і належних доказів для встановлення або спростування обставин, які можуть свідчити про події, відомості про які внесено до ЄРДР, за його заявою; не вчинено жодної слідчої дії, яка спрямована на встановлення мотивів і мети поведінки прокурорів ВП ВС ЦРУ, що окреслена у його заяві від 07 травня 2020 року вх. № 86740-20; не залучено його до участі у слідчих діях у належному процесуальному статусі; не дотримано вимог щодо розумності строку проведення досудового розслідування, що згідно приписів ст. 28, 219 КПК України свідчить про надмірну тривалість досудового розслідування, оскільки в такому вигляді вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Окрім того, апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта щодо ухилення суду першої інстанції від вирішення заявлених позивачем клопотань.

Так, апеляційним судом було досліджено протоколи судових засідань та аудіо записи судових засідань і встановлено наступне.

Під час розгляду судом першої інстанції клопотання позивача про забезпечення доказів від 02 серпня 2022 року ОСОБА_1 у судовому засіданні було заявлено клопотання про залишення вказаного клопотання позивача про забезпечення доказів від 02 серпня 2022 року без розгляду. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва клопотання ОСОБА_1 про залишення клопотання про забезпечення доказів від 02 серпня 2022 року без розгляду задоволено.

Також судом першої інстанції було вирішено й клопотання позивача щодо зобов`язання відповідача надати письмові пояснення про його правову позицію відносно предмету спору та надати відповіді на питання, що викладені у відповіді позивача на відзив відповідача від 22 серпня 2022 року. Так, як вбачається з протоколу судового засідання від 08 вересня 2022 року представник відповідача не заперечував щодо клопотання та просив відкласти розгляд справи у зв`язку з необхідністю підготовки письмових пояснень. Судом першої інстанції було задоволено клопотання та надано представнику відповідача час для надання письмових пояснень та відповідей на питання й оголошено перерву по справі (т. ІІІ, а.с.19, зворот). 06 жовтня 2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшли письмові пояснення сторони відповідача (т.ІІІ, а.с.21-34).

Разом з тим, апеляційний суд бере до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 93 ЦПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.

Натомість позивачем, який керувався положеннями ст. 93 ЦПК України, такі питання відповідачеві були поставлені у відповіді на відзив на позовну заяву, а не в позовній заяві, яка є першою заявою по суті справи.

Окрім того, з аудіозапису судового засідання апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції було роз`яснено обов`язок доказування позивачем тих обставин, на які він посилається.

У задоволенні клопотання позивача про витребування доказів судом першої інстанції було відмовлено, оскільки позивачем не надано доказів неможливості самостійно отримати такі докази.

Щодо доводу апелянта про невирішення судом першої інстанції інших клопотань, зокрема, про допит позивача в якості свідка, апеляційний суд зазначає, що, з урахуванням вище встановлених обставин справи, таке порушення судом першої інстанції норм процесуального права не вплинуло на правильність висновків суду щодо недоведеності позовних вимог та не може бути самостійною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Крім того, посилання у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 18 лютого 2020 року у справі №553/2759/18, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, підлягають відхиленню з огляду на таке.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

У наведених апелянтом постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні суду першої інстанції встановлено різні фактичні обставини справ, інше доведення позовних вимог й обов`язковості складових цивільно-правової відповідальності, відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи апелянта про не врахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торія проти Іспанії", заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", заява № 49684/99).

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Що стосується клопотань апелянта до суду апеляційної інстанції про забезпечення принципу диспозитивності судового процесу шляхом «постановлення ухвали про зобов`язання відповідача надати у письмовому вигляді пояснення щодо правової позиції відповідача відносно права позивача на одержання, у розумні строки, офіційної інформації про мотиви і мету поведінки службових осіб….» колегія суддів оцінює критично, оскільки такі вимоги не передбачені нормами цивільного процесуального законодавства.

Натомість апеляційний суд зауважує, що ст. 360 ЦПК України передбачене право учасників справи подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. При цьому відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Як було вже вище вказано, 07 червня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, у якому відповідач просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року - без змін. Таким чином, відповідачем було реалізовано право його на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбачене ст. 360 ЦПК України.

Щодо клопотання апелянта про забезпечення принципу змагальності, зокрема, шляхом витребування доказів, допиту його як свідка, апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

Положеннями пунктів 6, 7 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції, клопотання особи яка подала скаргу.

Згідно ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 3статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Однак такого клопотання матеріали справи не містять. Поважних та об`єктивних причин неподання клопотань в строки, визначені законом апелянтом не зазначено, тому суд приходить до висновку про залишення клопотань без розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, а отже, апеляційним судом також відхиляються.

За таких обставин, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

При цьому, доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова