Справа № 127/2114/23
Провадження № 22-ц/801/1793/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 рокуСправа № 127/2114/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Різник Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Маліновської Юлії Михайлівни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про встановлення місця проживання дитини, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України,

в с т а н о в и в:

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком, мотивуючи тим, що 12.09.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.06.2019 року.

У шлюбі в сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що після розірвання шлюбу діти залишились проживати із ОСОБА_2 , він постійно навідувався до дітей, надавав матеріальну допомогу. Miж сторонами був укладений усний договір щодо розміру аліментів, які він регулярно сплачував.

Перед початком збройної агресії росії проти України, а саме в 20-х числах лютого 2022 року, відповідач разом із своїм співмешканцем поїхала на відпочинок за кордон, до якої країни відповідача не повідомила. На даний час, зі слів відповідача, вона перебуває в Іспанії.

Неповнолітні діти проживають разом із батьком, який повністю ними опікується, займається їх навчанням та розвитком.

Зазначає, що він проживає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , також разом з ним зареєстровані та проживають його батьки, в будинку для дітей є все необхідне для комфортного проживання.

За таких обставин просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

В березні 2023 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про встановлення місця проживання дитини, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України, мотивуючи тим, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 діти залишились проживати з матір`ю.

Відповідач в свою чергу періодично навідував дітей. Після розірвання шлюбу вона разом із дітьми переїхала на проживання до м. Києва.

В 2021 році син ОСОБА_3 висловив бажання проживати разом із батьком в м. Вінниці, у зв`язку з чим відповідно до досягнутої між ними домовленості син ОСОБА_3 переїхав проживати до батька. Перед початком збройної агресії росії проти України, а саме в 20 числах лютого 2022 року ОСОБА_2 разом із своїм цивільним чоловіком поїхали на відпочинок за межі України. На період тимчасової відсутності ОСОБА_2 донька ОСОБА_4 залишилась у бабусі ОСОБА_5 в м. Вінниці.

Початок воєнних дій на території України застав ОСОБА_2 в Іспанії. Весь цей час вона постійно підтримувала зв`язок як зі своєю матір`ю так і з відповідачем. З огляду на те, що донька перебувала у бабусі, між сторонами була досягнута домовленість про те, що відповідач як батько та відповідно як чоловік забере доньку проживати до себе. Весь час ОСОБА_2 телефонувала та писала відповідачу та дітям, цікавилась їхнім станом, обставинами в країні та регіоні, обговорювала можливі варіанти виїзду дітей за межі України до неї. В той період відповідач запевнив її, що діти в безпеці та необхідності у виїзді за корон немає. Враховуючи ситуацію на кордоні з Україною та постійну збройну агресію росії, позивач не мала можливості на той момент повернутись до України.

3 огляду на те, що відповідач запевнив її, що діти в безпеці, вона розпочала навчання та оформлення всіх необхідних документів для офіційного проживання та в подальшому для працевлаштування на території Іспанії, з метою створення належних умов для проживання її та дітей.

Станом на сьогоднішній день вона отримала дозвіл на проживання на території Іспанії, що підтверджується відповідним посвідченням НОМЕР_1 .

Зазначає, що вона офіційно працевлаштована, проживає у просторій орендованій квартирі, де є окрема кімната для проживання дітей та наявна можливість для створення всіх необхідних умов для всебічного розвитку дітей.

У зв`язку з вищенаведеним просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_2 ; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_2 без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька дитини на багаторазовий виїзд за кордон України до усіх країн світу в будь - який час до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2023 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про встановлення місця проживання дитини, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Маліновська Ю.М. подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення в частині визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуваним рішенням суду не захищено права малолітніх дітей та не визначено місця їх проживання, оскільки під час судового розгляду справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійшли тимчасової усної згоди щодо визначення місця проживання доньки ОСОБА_4 з матір`ю та сина ОСОБА_3 з батьком, однак вказані волевиявлення сторін судом першої інстанції враховано не було.

Крім того, представник ОСОБА_1 зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що діти, проживаючи з кожним з батьків відповідно, не забезпечені всім необхідним для життя та розвитку, відсутність офіційного доходу батьків, на думку представника, жодним чином не може бути перешкодою дотримання прав дітей.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині не оскаржується.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.06.2019 року (справа № 127/11832/19) розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 12.09.2010 року відділом РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області, актовий запис № 2173.

Відповідно до довідки Асоціації органів самоорганізації населення м. Вінниці квартальний комітет/комітет мікрорайону «Димитрівський» ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 разом із своїми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно технічного паспорту власниками будинковолодіння є ОСОБА_9 - 47/100, ОСОБА_10 - 53/100.

Дочка ОСОБА_4 навчається у 2-Б класі КЗ «Вінницький ліцей № 22». Навчанням, вихованням дитини, відвідуванням батьківських зборів займається батько ОСОБА_1 , що підтверджується КЗ «Вінницький ліцей № 22» від 22.11.2022 року № 287.

Син ОСОБА_4 навчається у 4-Б класі КЗ «Вінницький ліцей № 22». Навчанням, вихованням дитини, відвідуванням батьківських зборів займається батько ОСОБА_1 , що підтверджується КЗ «Вінницький ліцей № 22» від 22.11.2022 року № 288.

ОСОБА_2 має дозвіл на проживання на території Іспанії, що підтверджується відповідним посвідченням НОМЕР_1 . Проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується договором оренди житла від 28.02.2023 року.

ОСОБА_2 офіційно працевлаштована, що підтверджується копією безстрокового трудового договору, вид господарської діяльності: оптова торгівля парфумерно - косметичними товарами.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01/00/011/26784 від 11.05.2023 року, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає: недоцільним визначення місця проживання малолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 ; недоцільним визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 ; недоцільним надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України у супроводі матері без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька дитини на багаторазовий виїзд за кордон України до усіх країн світу в будь-який час, до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 так, як орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто немає самостійного доходу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не надали належних та допустимих доказів того, що між сторонами виник спір з приводу місця проживання дітей.

Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд послався на висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01/00/011/26784 від 11.05.2023 року, відповідно до якого орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 або з матір`ю ОСОБА_2 .

Разом із тим, суд першої інстанції зазначив, що не надано доказів того, що батьки окремо зможуть забзпечувати належне утримання своїх дітей.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення до суду з позовом неповнолітні діти сторін проживали разом з батьком у м. Вінниці, а мати дітей перебувала за кордоном. ОСОБА_1 як батько, вважав, що в нього є всі умови для комфортного проживання дітей, при цьому матір дітей свідомо ухилялась від виховання дітей та нехтувала своїми обов`язками, що стало підставою для звернення до суду з позовними вимогами.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції належним чином не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про відмову в позові в частині визначення місця проживання ОСОБА_3 з батьком.

Вирішуючи по суті вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Так, з матеріалів справи вбачається та не заперечується ОСОБА_2 , що ще в 2021 році неповнолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявив бажання проживати разом з батьком в м. Вінниці, у зв`язку з чим було досягнуто згоди між сторонами про переїзд сина на проживання до батька. Донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишилась проживати разом з матір`ю. Проте, в лютому 2022 року ОСОБА_2 поїхала на відпочинок за кордон, а донька ОСОБА_4 залишилась на час відпочинку матері у своєї бабусі у м. Вінниці. З початком повномасштабного вторгнення рф до України, неповнолітня донька переїхала жити до батька.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», № 31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року).

Визначаючи місце проживання дитини, суд апеляційної інстанції, враховує думку сторін, а саме позивача, який підтримує свої вимоги про визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 з ним, і відповідачки, яка визнала позов в цій частині.

Апеляційний суд враховує, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, враховує ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, молодший шкільний вік дитини, стан її здоров`я, турботу та піклування про неї, а також наявність у них заробітку, забезпеченості житлом та інших соціальних факторів, які вказують про їхнє відношення до утримання і виховання сім`ї та дитини, наміри і можливості виховувати малолітнього сина як повноцінного члена громадянського суспільства. При цьому суд виходить із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 постійно проживає в квартирі АДРЕСА_4 з батьком та його близькими родичами, які допомагають йому у вихованні дитини, має стійкі зв`язки у цьому середовищі, організоване навчання та дозвілля, комфортні побутові умови, а за інших обставин будуть порушені стійкі, встановлені зв`язки із оточенням, звичним для дитини середовищем, що не відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини, апеляційний суд визначає місце проживання дитини з батьком ОСОБА_1 .

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 не заперечувала проти того, щоб син проживав разом з позивачем.

Апеляційний суд зазначає, що мати дитини, яка безумовно відіграє важливу роль у житті дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині з прийняттям нової постанови про задоволення позову, визначивши місце проживання дитини з позивачем ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_5 .

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Апеляційний суд у відповідності до вимог п. 13 ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат не здійснює, оскільки ОСОБА_1 просив судові витрати залишити за ним.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Маліновської Юлії Михайлівни задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2023 року скасувати в частині визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_5 .

В решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко