ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 640/1437/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1187/23Головуючий у 1-й інстанції Дмитрієв О.Ф. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді: Одринської Т.В.

суддів : Лобова О.А., Панченка О.О.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 31 березня 2016 року

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2016 року ПАТ «Ідея Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що на підставі укладеного між сторонами договору від 06.08.2014 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 75 000 грн зі сплатою 9,9 % річних з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, у зв`язку з чим станом на 20.01.2016 виникла заборгованість на загальну суму 99482,86 грн.

ПАТ «Ідея Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, а також витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року - позов задоволено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , через свого представника оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення суду не відповідає вимогам закону та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Вказує, що наданий на підтвердження заявлених позовних вимог розрахунок заборгованості є недостовірним та завищеним. Зазначає, що сума виданого кредиту, у день підписання договору становила 65216,52 грн. Юридичних підстав для перерахування банком 04.08.2014 року, до підписання договору, коштів у розмірі 9783,48 грн на підставі меморіального ордеру № р21.204.70512.1 у банка не було. Даний платіж не є частиною кредитного договору.

Вказує, що з метою погашення заборгованості нею було внесено 6 платежів на загальну суму 5649,65 грн, що не було враховано банком при розрахунку заборгованості.

Крім того, скаржник вважає неправомірним стягнення з відповідача комісії у сумі 1965 грн, так як плата за обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої протиправне встановлення комісії.

Зазначає, що згідно графіку повернення кредиту, станом на час звернення позивача до суду, відповідач повинна була сплатити відсотки у розмірі 9038,06 грн. З метою погашення відсотків відповідач станом на 01.2016 року внесла 15394,41 грн., тому вимога позивача про наявну заборгованість по відсотках станом на час подачі позову є помилковим.

Зазначає, що позивач в порушення умов договору не направив їй вимогу про досудове стягнення заборгованості, чим порушив її права як споживача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Ідея Банк» просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.08.2014 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Р21.204.70512. За умовами договору банк надає позичальнику кредит в сумі 75000,00 грн з терміном користування кредитом на 48 місяців. Позичальник зобов`язався сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом в розмірі 9,9% річних від залишкової суми кредиту та відповідно до п. 1.4 позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,6200% від початкової суми кредиту.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Ідея Банк» про стягнення з ОСОБА_1 боргу за кредитним договором, районний суд виходив з того, що відповідачем умови договору не виконуються. Станом на 20.01.2016 року заборгованість за кредитним договором становить 99 482 грн 86 коп. та складається з:

- основного боргу в розмірі 51760 грн.;

- простроченого боргу в розмірі 17586грн 78 коп.;

- прострочених процентів в розмірі 27904 грн 89 коп.;

- строкових процентів в розмірі 262 грн 62 коп.;

- нарахованої плати за обслуговування кредиту в розмірі 1 965 грн.

З таким висновком суду колегія суддів повністю погодитися не може, виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

У частині другій статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон № 1023-XII, який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року).

У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон № 1734-VIII, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон № 1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII.

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону № 1023-XII зі змінами, передбаченими Законом Українивід 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

У справі, що переглядається, встановлено, що кредит на поточні потреби в розмірі 75000,00 грн, включаючи витрати на страховий випадок надано ОСОБА_1 строком на 48 місяців з дня підписання та діє до 06.08.2018 року, але в будь якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (п. 5.2. Договору).

Пунктом 5.6 Договору сторони погодили, що вимога про дострокове погашення заборгованості за цим договором направляється Позичальнику в письмовій формі і підлягає виконанню ним в повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги.

Звертаючись до суду з даним позовом - 01.02.2016 року про дострокове повернення кредиту, банк не надав доказів дотримання умов договору в частині направлення відповідачу вимоги про дострокове повернення кредиту, у зв`язку з чим, у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для стягнення всієї суми заборгованості відсутні, а стягненню підлягає виключно розмір заборгованості станом на день подачі позову до суду 01.02.2016.

З графіку погашення кредиту та виписки з особового рахунку вбачається, що на момент подачі позову ОСОБА_1 має заборгованість по кредитному договору № Р21.204.70512 від 06.08.2014, за тілом кредиту - 21619,91 грн. Підстав для стягнення з відповідача прострочених процентів немає, так як станом на час подачі позову відповідач в рахунок погашення заборгованості по відсотках внесла 10293,72 грн, що на 823 грн більше ніж погоджено сторонами згідно графіку щомісячних внесків за кредитним договором.

Щодо нарахування плати за обслуговування кредиту, то Верховний Суду у постанові від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20) дійшов висновку, що встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості вказано частини першу-п`яту статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є порушенням прав споживача, передбачених Законом України "Про захист прав споживачів".

Відтак, враховуючи правову позицію Верховного Суду, підстав для стягнення з відповідача плати за обслуговування кредиту в розмірі 1965 грн немає.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року скасувати, ухвалити нове, яким позов Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» задоволити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» 21619,91 грн заборгованості за тілом кредиту станом на 01 лютого 2016 року.

Оскільки, апеляційну скаргу задоволено на 78 % , Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» повинно компенсувати ОСОБА_1 понесені нею судові витрати пропорційно задоволених вимог, а саме 1836 грн., так як позовні вимоги Банку задоволено на 22 %, з ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 507 грн. Враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе провести взаємозалік судових витрат та стягнути різницю компенсації з Банку (1836 507 = 1329)

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року скасувати. Ухвалити нове.

Позов Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 21619,91 грн. станом на 01 лютого 2016 рік за кредитним договором № Р21.204.70512 від 06.08.2014.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 1329 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2023 року.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді О.О. Панченко

О.А. Лобов