КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Зотько Т.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2022 року,

встановив:

у вересні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від доходів відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, а батько у добровільному порядку коштів для утримання дитини не надає.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2022 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити та визначити розмір аліментів - 3 000 грн. щомісячно, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрацію шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5 , батьками якого є позивач та відповідач. Зазначала, що дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, матеріальної допомоги на утримання сина відповідач не надає, у зв`язку з чим просила стягнути з нього аліменти на утримання в розмірі 1/4 частини від його доходу.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2022 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як батько, зобов`язаний утримувати дитину та визначив розмір аліментів - 1/4 частину від доходу відповідача. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 180-184 СК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що судом першої не було взято до уваги його матеріальний та сімейний стан. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги та зміни розміру аліментів.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідачем було надано копію довідки про доходи, з якої вбачається, що ОСОБА_2 працює на посаді механіка у ФОП ОСОБА_6 і отримує заробітну плату в розмірі 3 350 грн. Також відповідачем було надано копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_7 та про народження дитини - ОСОБА_8 , батьками якого є ОСОБА_9 та ОСОБА_7 .

В ст. 182 СК України закріплено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В даному випадку відповідачем не було надано доказів про те, що у нього на утриманні перебувають будь-які інші особи, окрім неповнолітнього сина сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сам по собі факт реєстрації відповідачем у квітні 2022 року шлюбу з ОСОБА_7 не свідчить про перебування її на утриманні відповідача. Будь-яких доказів про те, що дружина відповідача є непрацездатною особою та потребує утримання, до суду не надано. Крім того, наявність у дружини відповідача дитини також не є підставою для її утримання відповідачем, оскільки з копії свідоцтва про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що його батьком є ОСОБА_9 .

За таких обставин підстави вважати, що сімейний стан відповідача не дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини від доходу, відсутні.

Крім того, право вибору способу стягнення аліментів належить їх стягувачу і позивач просила суд про стягнення аліментів у частці від доходу відповідача, а тому підстави для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, як про те просить відповідач у апеляційній скарзі, відсутні.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що доводи скаржника про його матеріальний стан не узгоджуються з наданою ним довідкою про заробітну плату, яка вочевидь не підтверджує його матеріальний стан. Так, відповідач у своїй апеляційній скарзі стверджує про утримання ним себе, спільного з позивачем сина, а також дружини та її дитини, у зв`язку з чим просить визначити розмір аліментів - 3 000 грн. щомісячно, при цьому надаючи докази про отримання заробітної плати в розмірі 3 350 грн. щомісячно.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд дійшов висновку про стягнення з нього аліментів в розмірі 5 164 грн. 50 коп. не відповідають дійсності, оскільки аліменти було стягнуто з відповідача в частці від його доходу, а саме 1/4 частину.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

В даному випадку відповідачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх заперечень і суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з нього аліментів, розмір яких є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді