ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

15 листопада 2023 року

м. Харків

справа № 643/11256/20

провадження № 22-ц/818/1293/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Носової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленко Олександра Валентиновича, ОСОБА_2 , державного підприємства «СЕТАМ», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Харківського міського територіального округу Харківської області Малахова Галина Іванівна, про визнання недійсними електронних торгів, за апеляційними скаргами Державного підприємства «СЕТАМ» та приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 травня 2023 року, ухвалене суддею Цвіра Д.М., -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду м. Харкова з позовною заявою до Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленко Олександра Валентиновича, ОСОБА_2 , державного підприємства «СЕТАМ», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Харківського міського територіального округу Харківської області Малахова Галина Іванівна, про визнання недійсними електронних торгів.

Обгрнутовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що в період шлюбу, за спільні кошти, позивачкою з чоловіком - ОСОБА_3 , було придбане відповідне майно, зокрема і чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 ( договір купівлі - продажу від 19.05.1998 року серії ААК № 990536, його дублікат серії ВМС №522179 від 29.04.2009 року, зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 29.04.2009 року).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.12.2018 року по справі № 638/5152/17 позовні вимоги гр. ОСОБА_4 (стягувач) задоволено частково та присуджено до стягнення з чоловіка позивачки- ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 25 795 510, 80 грн та судовий збір - 8810 грн.,в задоволенні решти позовних вимог, в тому числі і до позивача ОСОБА_1 як відповідача 2 у вказаній справі - відмовлено.

В провадженні приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О.В. перебуває на виконанні виконавче провадження № 60792042 , яке ним відкрито 04.12.2019 року з примусового виконання виконавчого листа № 638/5172/17 від 02.12.2019 року, що видав Дзержинський районний суд м. Харкова у вказаній справі.

Відповідно до заяви представника стягувача, останній просить частково стягнути суму боргу з ОСОБА_3 в розмірі 19 000 000 грн. 03.02.2020 року приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О.В. по відкритому ним 02.12.2019 року виконавчому провадженню № 60792042 виніс постанови про опис та арешт майна боржника - ОСОБА_3 , зокрема і квартири АДРЕСА_1 , та передав його на зберігання представнику стягувача.

В подальшому, відповідно до звіту, проведеного в межах процедури виконавчого провадження по виконавчому провадженню № 60792042 суб`єктом оціночної діяльності - товариством з обмеженою відповідальністю «Експерт 2012» від 17.02.2020 року, визначено вартість чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 в сумі 1 838 000,00 грн станом на 18.02.2020 року та передано, відповідно до заявки приватного виконавця Ярмоленко О.В. від 03.03.2020 року № 1190 на реалізацію ДП « СЕТАМ» ( відповідач 3).

Згідно з Протоколом № 478551 від 05.06.2020 року організатора електронних торгів Державного підприємства « СЕТАМ» торги відбулися , лот ( квартира ) № 420711 був проданий відповідачу 2 - гр. ОСОБА_2 за 1387000,00 грн, які ним були внесені в повному обсязі.

Після цього, приватним виконавцем Ярмоленко О.В. складено і видано покупцю Акт від 19.06.2020 року про проведені електронні торги , на підставі якого 23.06.2020 року приватним нотаріусом Харківського міського територіального округу Харківської області Малаховою Г.І. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності за покупцем 23.06.2020 року зареєстровано відповідно до ст.182 Цивільного кодексу України в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що відчужена вищевказана квартира, яка була придбана за спільні кошти подружжя у 1998 році та була спільною сумісною власністю, придбана у період шлюбу, відчуження належної позивачу ОСОБА_1 частки у ній на електронних торгах без її згоди є порушенням її прав як співвласника вказаного майна. Не будучи стороною виконавчого провадження, про такі дії позивач дізналась нещодавно від нового титульного власника квартири, що стало підставою звернення до суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсними:

електронні торги, проведені Державним підприємством «СЕТАМ» 05 червня 2020 року із реалізації арештованого майна за лотом №420711, а саме чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 ;

протокол № 483496 від 05 червня 2020 року проведення електронних торгів реалізації арештованого майна за лотом №420711;

акт від 19 червня 2020 року про проведені електронні торги арештованого нерухомого майна за лотом №420711 (квартира АДРЕСА_1 ), затверджений приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О.В.;

свідоцтво, видане 23 червня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 приватним нотаріусом Харківського міського територіального округу Харківської області Малаховою Г.І. про право власності на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі Акту про проведені електронні торги арештованого нерухомого майна від 19 червня 2020 року, затвердженого приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О.В. та державну реєстрацію 23 червня 2020 року права власності ОСОБА_2 на неї.

Стягнуто солідарно з Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О.В., ОСОБА_2 та ДП «СЕТАМ» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840грн.

В апеляційній скарзі приватний виконавець Ярмоленко О.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що боржник ОСОБА_3 був належним чином повідомлений виконавцем про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, опис майна, його оцінку, передачу майна на реалізацію, та про реалізацію майна на публічних електронних торгах. Боржник ОСОБА_3 , не надавав на вимогу приватного виконавця декларацію про доходи та майно, жодним чином не повідомляв виконавця про форму власності майна, яке зареєстроване за ним на праві власності. Вказує, що в ході проведення електронних торгів жодних порушень або несправностей системи не було, таким чином не було і жодних негативних факторів, які б могли вплинути на результат торгів під час їх проведення. Наголошує, що приватним виконавцем при проведення виконавчих дій за виконавчим провадженням ВП№60792042 жодним чином не порушені права позивача по справі №643/11256/20, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та іншими законодавчими актами. Зазначає, що всі виконавчі дії проведені в рамках примусового виконання ВГІ№60792042 в чіткій відповідності до вимог Законом України «Про виконавче провадження». Звертає увагу суду на те, що дії виконавця стосовно відкриття виконавчого провадження №60792042, накладення арешту на майно та опис майна в рамках виконавчого провадження №60792042 боржником не оскаржувалися. Вказує, що суддею порушено право приватного виконавця Ярмоленко О.В., оскільки було залишено без розгляду відзив приватного виконавця Ярмоленко О.В., а до відзиву було долучено матеріали виконавчого провадження №60792042 на 83- ох аркушах, тому фактично суддею винесено рішення про скасування торгів без дослідження матеріалів виконавчого провадження. Зазначає, що суд в своєму рішенні формально виходив з того, що оскільки спірна нерухомість була придбана під час шлюбу, то вона є спільною власністю подружжя. Наголошує, що судом повністю проігноровано той факт , що жодних доказів того, що позивач брала участь в купівлі продажу квартири матеріали судової справи не містять. Також, судом проігноровано неодноразово наведену виконавцем позицію Верховного Суду по справі №703/2284/19 від 20.07.2022 року, відповідно до якої суд дійшов висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя, коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця». Також спірне майно реалізовано під час примусового виконання судового рішення у справі № 638/5172/17, що є істотним при вирішенні цієї справи. Зазначає, що за змістом правового висновку наведеного у Постанові ВС від 19 травня 2020 року у справі № 361/2822/17, вбачається, що реалізована під час здійснення виконавчих дій нерухомість втрачає статус спільного майна подружжя, а тому, внаслідок установлення відсутності прав колишнього подружжя на спірне майно, підстави для задоволення позову відсутні. Таким чином, оскільки спірне майно вже було реалізоване під час здійснення виконавчих дій, то воно не має статусу спільного майна подружжя, що унеможливлює висновок суду про наявність у Позивача порушеного права щодо спірного майна. (Фактична позиція Верховного Суду до тотожних правовідносин яка була на момент звернення виконавцем стягнення на майно боржника). Крім того, вказує, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), але ж, висновок Великої палати у цій справі не підлягає застосуванню, оскільки правовідносини щодо передачі майна в іпотеку без згоди іншого подружжя за своїм змістом відмінні від правовідносин примусового продажу майна у виконавчому провадженні, де дозвіл співвласників не є умовою передачі майна на примусову реалізацію. Судом першої інстанції безпідставно застосовано в даній справі висновок Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №367/6231/16-ц, оскільки даний висновок зроблений у правовідносинах, де виконавець звертав стягнення на зареєстровану за боржником, але не виділену в натурі частку у праві спільної часткової власності. Також, вказує, що не підлягає застосуванню і висновок Верховного Суду у справі № 462/518/18 на який послався суд першої інстанції, з огляду на те, що у вказаній справі підписання та виконання договору здійснено за письмовою згодою дружини, в той час як в цій справі відомостей про те, що Позивач надавала письмову згоду на вчинення правочину з придбання спірного майна оскаржуване судове рішення не містить. Звертає увагу, що відповідно до постанови Верховного Суду по справі №910/10136/17 від 02 травня 2020 року встановлено в пункті 19.1 - Підставою для визнання електронних торгів недійсними може бути лише порушення порядку їх проведення. Також, Верховний Суд України у своїй постанові від 13 квітня 2016 року по справі №6-2988цс15 прийшов до правового висновку, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність (порушень, що могли вплинути на результати торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Крім того з апеляційною скаргою звернулося ДП «Сетам», в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що торги відбулись успішно, згідно приписів Порядку по завершенню торгів системою було сформовано Протокол проведення електронних торгів № 483496 від 05.06.2020 року, згідно якого переможцем став Учасник № 2 з найвищою ціновою пропозицією 1 460 000.00 грн. Вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваній постанові застосував норму ст. 60 СК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Отже, звертає увагу суду на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц: Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Судом першої інстанції не було досліджено, за чиї кошти було набуте спірне майно ОСОБА_3 . При цьому суд першої інстанції зробив висновок про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю, посилаючись лише на те, що воно придбане за час шлюбу. Вказує, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними». Таким чином, зазначені судом порушення виконавцем не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними і мають самостійний спосіб оскарження. Однак суд першої інстанції не врахував вказані обставини та проігнорував постанови Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №925/529/17 та у справі №755/21826/15-ц. Вказує, що судом першої інстанції було визнано недійсними спірні електронні торги, оскільки, на думку суду, спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю Позивачів, а державним виконавцем були допущені порушення при передачі спірного майна на реалізацію. Однак дії виконавця, на які послався суд, були здійснені до призначення електронних торгів та не стосуються правил проведення торгів, а отже, не можуть бути підставою для визнання недійсними електронних торгів. Таким чином, судом першої інстанції в оскаржуваній постанові не було враховано практику Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 656, 215 ЦК України та щодо підстав для визнання недійсними електронних торгів. Зазначає, що позивач вважає себе власником частки спірного майна, обрала неналежний спосіб захисту. Так, відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, у Позивача було передбачене законом право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на частку у спірному майні і про зняття з нього арешту. Однак позивачка не скористалася таким правом, а вже після проведення електронних торгів, які проводилися з метою стягнення заборгованості з боржника, звернулася до суду з позовом про визнання недійсними торгів. Зазначене свідчить про зловживання позивачем процесуальними правами та про намагання уникнути повернення заборгованості на користь стягувача. Таким чином, суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду щодо ефективного способу захисту порушеного права Позивача. Вказує, що обов`язки виконавця не включають в себе з`ясування сімейного стану боржника та встановлення того, чи придбана квартира в період шлюбу. Так, сам по собі факт придбання чоловіком чи дружиною нерухомого майна в період шлюбу не означає, що таке майно є їх спільною сумісною власністю. Такі обставини можуть досліджуватись судами у рамках розгляду справ, наприклад, про поділ майна та мають бути встановлені судовим рішенням в окремій справі, а не виконавцем під час здійснення виконавчого провадження.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на електронних торгах проведених ДП «Сетам» було відчужено нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, останні підлягають визнанню недійсними.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог про визнання недійсними електронних торгів, також підлягають визнанню недійсними Протокол №483496 від 05.06.2020 проведення електронних торгів реалізації арештованого майна, Акт від 19 червня 2020 року про проведені електронні торги, свідоцтво, видане 23 червня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 та державна реєстрація 23 червня 2020 року права власності на ім`я ОСОБА_2 .

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, Дзержинським районним судом м. Харкова було розглянуто справу №638/5172/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення боргу.

Рішення Дзержинського суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року у справі №638/5172/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення боргу, було стягнуто з ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 25 795 510,80грн.

В задоволенні позовної вимоги до ОСОБА_1 відмовлено.

Примусове виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року у справі №638/5172/17 здійснював приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О.В. в рамках виконавчого провадження №60792042.

При виконанні рішення суду приватний виконавець виніс постанову про опис та арешт майна боржника ОСОБА_3 , зокрема і квартири АДРЕСА_1 .

В подальшому приватним виконавцем передано квартиру на реалізацію ДП «СЕТАМ» відповідно до заявки від 03 березня 2020 року №1190.

Згідно з Протоколом проведення електронних торгів №483496 від 05 червня 2020 року торги відбулися, лот (квартира) №420711 був проданий відповідачу ОСОБА_2 .

Приватним виконавцем Ярмоленко О.В. складено і видано ОСОБА_2 . Акт про проведення електронних торгів від 19 червня 2020 року на підставі якого приватним нотаріусом Харківського міського територіального округу Харківської області Малаховою Г.І. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

У позовній заяві ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог зазначає, що вона не погоджується з продажем спірної квартири, оскільки вважає, що електронні торги були проведені з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя у 1999 році та була спільною сумісною власністю. Відчуження належної їй частки квартири на електронних торгах без її згоди є порушенням її прав як співвласника вказаного майна.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Так, частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З урахуванням наведеного, правовий режим спільної власності може передбачати визначення часток кожного із співвласників у праві спільної власності (спільна часткова) або відсутність такого визначення у праві спільної власності (спільна сумісна). Згідно з наведеним критерієм спільна власність поділяється на спільну часткову і спільну сумісну.

Розмір часток у праві спільної часткової власності вважається рівним. При цьому, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

За змістом статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до положень частини другої статі 366 ЦК України кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц сформульовано висновок про те, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження).

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто це правочин.

Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16-ц (провадження № 14-356цс18) та від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18).

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12 (провадження № 14-624цс18) викладено правовий висновок про те, що правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц викладено правовий висновок про те, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення положень закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Тобто, для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Отже, проведення прилюдних торгів з порушенням є підставою для визнання цих торгів недійсними лише за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження).

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно частини третьої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 зазначив, що виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, вирішувати питання про необхідність визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця (частина перша статті 443 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що 01 липня 1988 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.07.1988 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 травня 1998 року, серія НОМЕР_2 , зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 29 квітня 2009 року, ОСОБА_3 було придбано квартиру АДРЕСА_2 .

З викладеного вбачається, що спірна квартира була придбана у період шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а отже відповідно до положень ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідачі вказують, що сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів спільного сумісного майна подружжя.

Між тим, згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована зацікавленою стороною, яка може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Презумпція спільності права власності подружжя ОСОБА_5 на спірне нерухоме майно не спростовано сторонами. На час придбання квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 перебували у шлюбі майже 10 років. Квартира була придбана у шлюбі за спільні кошти подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та зазначено, що відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Разом з тим, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О.В. при проведенні виконавчих дій не з`ясував сімейний стан боржника та не встановив, чи придбано спірне майно в період шлюбу, у зв`язку з чим протиправно передав вказану квартиру на електронні торги.

Доказів того, що ОСОБА_1 дала згоду на продаж на електронних торгах належної їй на праві власності частини спірної квартири, матеріали справи не містять.

Більш того, матеріали справи не містять доказів того, що договір за яким було стягнуто заборгованість рішенням Дзержинського суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року був укладений в інтересах сім`ї ОСОБА_5 та вона надавала згоду на його укладення.

Зазначеному дана оцінка в рішенні Дзержинського суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року, яким було відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 .

Відповідачі звертають увагу на те, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова на цей час перебуває цивільна справа №№638/5084/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О.В., ОСОБА_4 , третя особа ДП «СЕТАМ» про визнання права власності та звільнення майна з під арешту, отже висновки суду про те, що спірне майно є предметом спільної сумісної власності є передчасними, оскільки спір щодо цього не вирішено.

Такі доводи відповідачів є безпідставними, оскільки обставинам на які посилаються сторони надана оцінка в ході розгляду цієї справи та зібрані у цій справі докази дозволили встановити та оцінити обставини, які є предметом цього судового розгляду.

Встановивши, що на електронних торгах в рахунок погашення боргових зобов`язань ОСОБА_3 було відчужено нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про визнання недійсними електронних торгів від 05 червня 2020 року, проведених Державним підприємством «СЕТАМ» із реалізації арештованого майна за лотом №420711, а саме, квартири АДРЕСА_3 , з підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України.

Із аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655, частини четвертої статті 656 ЦК України слідує висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.

Після виконання покупцем (переможцем електронних торгів) свого обов`язку за договором купівлі-продажу, тобто після повного розрахунку за придбане майно, виконавець протягом п`яти робочих днів складає акт про проведені електронні торги. Державний виконавець додатково затверджує акт про проведені електронні торги у начальника відділу, якому він безпосередньо підпорядкований; приватний виконавець самостійно затверджує акт про проведені електронні торги шляхом його підписання та скріплення печаткою приватного виконавця (пункту 4 розділу Х Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5). У випадках придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги (пункт 8 розділу Х Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5).

Отже, процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів за плату; така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу; на підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання з боку продавця - акт про проведені прилюдні торги.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться, зокрема, на підставі виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів.

Отже, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передання нерухомого майна у володіння покупцю. Видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Абзац другий пункту 8 розділу Х Порядку, відповідно до якого у випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги, не відповідає зазначеній нормі закону, а тому не підлягає застосуванню згідно з частиною сьомою статті 10 ЦПК України. Свідоцтво є лише підставою для державної реєстрації права власності за покупцем, але не є правовстановлюючим документом, і вичерпує свою дію із здійсненням такої реєстрації.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 727/10017/18 (провадження № 61-7337св21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. […] Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що «оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)). З огляду на наведене неналежними та неефективними є відповідні дві вимоги позивача».

Видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) є передбаченою пунктом 5 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» окремою нотаріальною дією, спрямованою на посвідчення відповідного права переможця аукціону, тобто є юридичним оформленням факту, що відбувся на підставі правочину. На відміну від дій із нотаріального посвідчення правочинів, нотаріус, який вчиняє нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не встановлює дійсні наміри сторін до вчинення правочину, відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину, а перевіряє тільки факт набуття права власності на нерухоме майно конкретним набувачем і підтвердження цього права внаслідок проведення прилюдних торгів (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.21, 6.22). Визнання недійсним свідоцтва як документа, який видав нотаріус для підтвердження права власності переможця аукціону (покупця), не захистить ні інтерес кредитора у поповненні (недопущенні зменшення) ліквідаційної маси боржника, ні такий же інтерес самого боржника. Цей документ не породжує жодного права. Тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту (пункти 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21)).

Отже, у розумінні вищевказаних правових висновків позовні вимоги в частині визнання недійсними Протоколу №483496 від 05 червня 2020 року проведення електронних торгів реалізації арештованого майна, Акту від 19 червня 2020 року про проведені електронні торги, свідоцтва, видане 23 червня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 , є неналежними (неефективними) способами захисту.

У зв`язку з цим у задоволенні вказаних вимог слід відмовити з цієї підстави.

Також, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсною державної реєстрації 23 червня 2020 року права власності ОСОБА_2 .

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам).

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Отже, одночасно з набуттям особою у володіння нерухомого майна шляхом державної реєстрації за нею права власності така особа за наявності правових підстав набуває право власності на таке майно.

Підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу (укладення якого підтверджується протоколом електронних торгів) та дії сторін, спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця (затвердження акта про проведені електронні торги, видача або надсилання його покупцю, звернення покупця до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем).

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, яка діє з 05 жовтня 2023 року, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, у зв`язку із визнанням недійсним рішенням суду, зокрема прилюдних торгів, за результатами яких було проведено державну реєстрацію прав, речові права ОСОБА_2 на спірну квартиру припиняються, державна реєстрація прав ОСОБА_3 на спірну квартиру буде відновлена державним реєстратором в силу наведених вище положень закону. Отже, скасування державної реєстрації судовим рішенням не є доцільним.

Посилання апелянтів на відсутність доказів на підтвердження порушення приватним виконавцем Порядку реалізації квартири, не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки позивачу не належить доводити факт порушення процедури проведення електронних торгів, адже сам факт реалізації майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя у процесі звернення стягнення за зобов`язанням одного з подружжя без виділення його частки, є порушенням права власності іншого з подружжя, який не є божником. Зазначений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду викладеній у постанові від 01 квітня 2020 року по справі № 462/518/18.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду в частині визнання недійсним протоколу №483496 від 05 червня 2020 року проведення електронних торгів; акту від 19 червня 2020 року про проведені електронні торги арештованого нерухомого майна за лотом №420711; свідоцтва, виданого 23 червня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 приватним нотаріусом Харківського міського територіального округу Харківської області Малаховою Г.І. про право власності на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі Акту про проведені електронні торги арештованого нерухомого майна від 19 червня 2020 року, затвердженого приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О.В. та державної реєстрації 23 червня 2020 року права власності ОСОБА_2 на неї скасуванню і у задоволенні цих вимог відмовити.

Згідно п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Державного підприємства «СЕТАМ» та приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 травня 2023 року в частині визнання недійсним: протоколу №483496 від 05 червня 2020 року проведення електронних торгів реалізації арештованого майна за лотом №420711;

акту від 19 червня 2020 року про проведені електронні торги арештованого нерухомого майна за лотом №420711 (квартира АДРЕСА_1 ), затверджений приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О.В.;

свідоцтва, виданого 23 червня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 приватним нотаріусом Харківського міського територіального округу Харківської області Малаховою Г.І. про право власності на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі Акту про проведені електронні торги арештованого нерухомого майна від 19 червня 2020 року, затвердженого приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О.В. та державної реєстрації 23 червня 2020 року права власності ОСОБА_2 на неї

скасувати і у задоволенні цих вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК.

Повний текст складено 24 листопада 2023 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна