П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року м. Київ

Справа № 757/45480/21-ц

Провадження: № 22-ц/824/4660/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Івасенко І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Венгаренко Тетяни Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Волкової С. Я.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 08 липня 2020 року він передав відповідачу грошові кошти у сумі 33 000 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язався повернути в строк до 18.10.2020 року, на підтвердження чого написав розписку. Відповідач свої зобов`язання не виконав, грошові кошти у визначений строк не повернув. За викладених обставин, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти у розмірі 33 000 доларів США, проценти згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України у розмірі 551,80 доларів США, проценти згідно ст.. 625 ЦК України у розмірі 829,42 доларів США, а всього 34 381,22 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 33 829,42 доларів США, з них 33 000,00 доларів США основного боргу, 829,43 доларів США трьох відсотків річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9 162,00 грн сплаченого судового збору.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Венгаренко Т. А. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що, надаючи пояснення у суді першої інстанції, відповідач стверджував, що не писав та не підписував боргову розписку, на яку посилається позивач. З метою доведення своїх обґрунтувань позивачем в суді першої інстанції було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, однак суд першої інстанції клопотання не розглянув у підготовчому судовому засіданні, призначив справу до розгляду по суті та лише у день ухвалення рішення протокольною ухвалою залишив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи без розгляду. У зв`язку з цим клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи заявляється в суді апеляційної інстанції. Вказала, що для вирішення даного спору і для встановлення фактів написання розписки і належності підпису в розписці відповідачу ОСОБА_1 або іншій особі є необхідним призначення та проведення відповідної експертизи.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року справу призначено судді-доповідачу Сліпченку О. І. у складі колегії суддів: головуючий суддя Сліпченко О. І., судді Гаращенко Д. Р., Сушко Л.П.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2022 року та 09 лютого 2023 відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду від 10 березня 2023 року було призначено повторний автоматизований розподіл судових справ.

Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 10 березня 2023 року справу призначено судді-доповідачу Невідомій Т. О. у складі колегії суддів: головуючий суддя Невідома Т. О., судді Нежура В. А., Соколова В. В.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ярошенко С. М. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що відповідачем було отримано позовну заяву восени 2021 року, тобто, йому та його попередньому представнику були відомі обставини, викладені в позові. У той же час, з моменту отримання відповідачем копії позовної заяви і до 24.02.2022 року (дата, на яку посилається новий представник відповідача, як на дату, коли попередній представник розпочав службу в ЗСУ) минуло декілька місяців, протягом яких ані відповідач, ані його попередній представник не подали відзив на позовну заяву, та не заявили клопотання про призначення відповідної експертизи. Такий проміжок часу був достатній для того, щоб відповідач та його представник скористались своїми правами та подали відповідні документи до суду, однак не зробили цього. Також зазначив, що подання представником відповідача клопотання про призначення експертизи за день до судового засідання може свідчити про бажання затягнути розгляд справи.

В судовому засіданні адвокат Венгаренко Т. А. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задоовльнити.

ОСОБА_2 та його адвокат Ярошенко С. М. заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши думку учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 08.07.2020 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 33 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 18.10.2020 року (а.с. 5).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вважав, що позивачем надані належні докази на підтвердження укладення з відповідачем договору позики, а відповідачем не надані докази повернення позики, а тому вона підлягає стягненню в примусовому порядку з урахуванням положень статті 625 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, суд першої інстанції вважав, що право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.

Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Підтвердженням факту укладення договору позики та існування зобов`язання між сторонами є оригінал боргової розписки.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження позовних вимог було надано суду першої інстанції оригінал боргової розписки від 08.07.2020 року, яка була досліджена судом першої інстанції.

Складена відповідачем розписка містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, їх паспортні дані, та суму позики, валюту грошових коштів та строк виконання зобов`язання.

Установивши, що ОСОБА_1 не виконав своїх зобовязань за договором позики, який було укладено між ним та позивачем ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо повернення отриманої суми за договором позики.

Відповідач договір позики не оспорював, в тому числі, й у зв`язку із його безгрошовістю.

Щодо оспорення відповідачем факту складення ним боргової розписки колегія суддів відмічає наступне.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтями 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За правилами ч.ч. 1, 2, 4 - 6 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що маютьзначення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаютьсяв оригіналі або вналежним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не погоджуючись із позовом, відповідач заперечував факт складення боргової розписки, однак, правом заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи на підтвердження своєї позиції скористався з порушення процесуальних строків, встановлених судом, у зв`язку з чим таке клопотання було залишено без розгляду.

При цьому, слід відмітити, що як відповідач, так і його адвокат були належним чином повідомлені про розгляд справи судом першої інстанції в установлені процесуальним законом строки.

В суді апеляційної інстанції відповідачем було повторно заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року клопотання адвоката Венгаренко Т.А. в інтересах ОСОБА_1 про призначення почеркознавчої експертизи залишено без задоволення, оскільки відповідачем та його адвокатом не навденено обставин та будь-яких доказів, які б підтверджували об`єктивну неможливість заявити клопотання про призначення у справі експертизи у строки, встановлені судом, та не надано вільних зразків почерку та підпису.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не спростував належними і достатніми доказами обставини укладення ним договору позики, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними і такими, що зводяться до власного тлумачення скаржником положень процесуального закону щодо доказування.

Правильним є і висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення відсотків на підставі статті 1048 ЦК України за борговою розпискою з огляду на наступне.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Висновок про те, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Вказана правова позиція підтримана і Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18 та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних, що відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано повну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Венгаренко Т. А. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Печерськогорайонного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Венгаренко Тетяни Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерськогорайонного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 16 березня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. В. Соколова

В. А. Нежура