Справа № 148/1000/22
Провадження № 22-ц/801/549/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Штифурко Л. А.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 рокуСправа № 148/1000/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Оніщука В. В.,

суддів: Копаничук С. Г., Медвецького С. К.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерціний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 148/1000/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Штифурко Л. А., у залі суду, повний текст якого складено 04 січня 2023 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 14 грудня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № VIU0GI.

Згідно умов договору банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 140 000 грн терміном до 14 грудня 2021 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені договором.

Позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі та надав позивальнику кредит у розмірі, передбаченому кредитним договором.

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідачка належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 13 травня 2022 року утворилась заборгованість у розмірі 218 992,58 гривень, з яких: 87 510,90 гривень заборгованість за тілом кредиту, 81 417,38 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 50 064,30 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, яку позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь, а також стягнути судові витрати у розмірі 3284,89 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 з пропуском строку позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, про необхідність застосування якої заявлено відповідачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У лютому 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Медвецький С. К.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у цій справі, надано відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2023 року справу призначено до розгляду на 16 березня 2023 року у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що пунктом 10.1 кредитного договору № VIU0GI від 14 грудня 2007 року обумовлено, що договір діє з моменту його укладення до повного виконання зобов`язань сторонами, тобто термін дії договору обумовлений моментом повного виконання зобов`язань. Згідно договору банк зобов`язався надати відповідачу терміном до 14 грудня 2021 року.

ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, доказів виконання зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі не надала.

Ураховуючи викладене строк позовної давності позивачем при зверненні до суду не пропущений.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 14 лютого 2007 року сторони уклали договір про іпотечний кредит № VIUGI.

За умовами указаного договору ЗАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 140 000 грн, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у вказаній сумі, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

Пунктом 1.3 договору встановлено, що кредит надається строком погашення не пізніше 14 грудня 2021 року.

За змістом пункту 2.4 договору позичальник зобов`язується щомісячно до 14 числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2017,49 грн. Останню сплату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 14 грудня 2021 року.

Згідно пункту 3.1 даного договору виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 5.2.4. договору встановлено, що кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або іпотечним договором, в тому числі, але не виключно, у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом понад двох місяців (а. с. 8 -12).

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 13 травня 2022 року ОСОБА_1 нараховано заборгованість за кредитом у розмірі 218 992,58 грн, з яких: 87 510,90 гривень заборгованість за тілом кредиту, 81 417,38 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 50 064,30 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а. с. 4-7).

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року у цивільній справі № 148/1543/13-ц позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIUOGI від 14 грудня 2007 року в розмірі 210 509,56 грн. звернуто стягнення на 2/3 частини 2-х кімнатної квартири загальною площею 42,30 кв. м, житловою площею 27,70 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № VIUOGI від 14 лютого 2007 року) Публічним Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій необхідних для продажу предмету іпотеки з початковою вартістю предмету іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

Зі змісту указаного судового рішення слідує, що перед тим, як звернутися в суд, банк скористався своїм правом на дострокове повернення всієї суми кредиту за договором № VIUOGI від 14 грудня 2007 року, направивши 24 грудня 2012 року ОСОБА_1 вимогу про повернення всієї суми кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги. ОСОБА_1 указану вимогу не виконала та заборгованість по кредитному договору не сплатила. В зв`язку з цим суд вважав, що у позивача є підстави задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 (а. с. 92-94).

Указане рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року набрало законної сили, про що свідчать ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 11 серпня 2016 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року (а. с. 95-99).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 572 ЦПК України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19) зроблено висновок, що:

«наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. З метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне».

Ураховуючи викладене, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими, адже вони можуть бути задоволені не тільки за рахунок іпотечного майна, а й за рахунок іншого.

Факт заборгованості перед банком відповідачкою не заперечується та доказів її відсутності останньою не надано.

ОСОБА_1 не надала свого розрахунку або доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості позичальника, тобто відповідачкою не спростовано факт наявності та розміру заборгованості, порядок її нарахування, що є процесуальним обов`язком сторони у справі (статті 12, 81 ЦПК України).

Водночас доказів задоволення позивачем своїх вимог за кредитом шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки матеріали справи не містять.

Право на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Протягом часу позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

У статті 253 ЦК України зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом указаної норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя, четверта статті 267 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що згідно з умовами кредитного договору № VІU0GI від 14 грудня 2007 року кінцевим терміном повернення кредиту є 14 грудня 2021 року.

Умовами договору визначено, що позичальник зобов`язується щомісячно до 14 числа кожного місяця, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2017,49 грн. Останню сплату ануїтетного платежу здійснити 14 грудня 2021 року.

Умовами кредитного договору сторони встановили строк дії договору та строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2022 року у справі № 219/1316/16-ц (провадження № 61-16080св21) зроблено висновок, що:

«якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання.

При цьому, право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково».

Відповідно до рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року, яке набуло законної сили, судом встановлено, що позивач скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту в цілому за договором № VІU0GI від 14 грудня 2007 року, направивши 24 грудня 2012 року ОСОБА_1 вимогу про повернення всієї суми кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги.

ОСОБА_1 указану вимогу не виконала та заборгованість по кредитному договору не сплатила.

З наведеного слідує, що строк виконання зобов`язання за договором № VІU0GI був змінений банком та настав через тридцятиденний строк з дня отримання вимоги позичальником, тому саме з цієї дати починається перебіг позовної давності.

Відтак позовна давність за вимогою про стягнення заборгованості сплинула в січні 2016 року.

Суд першої інстанції встановивши, що банк 24 грудня 2012 року направивши позичальнику повідомлення, в якому вимагав погасити заборгованість, заявивши про зміну терміну повернення кредиту, змінив строк виконання зобов`язання, тому він набув право пред`явлення позову до позичальника протягом трьох років починаючи від дати невиконання зобов`язання, а саме по закінченню тридцятиденного строку після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, тобто до січня 2016 року, однак з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості банк звернувся лише в липні 2022 року, тобто із значним пропуском встановленого законодавством трирічного строку звернення до суду за захистом свого порушеного права, а також враховуючи, що відповідач у відзиві на позовну заяву заявила клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, дійшов вірного висновку про те, що у цій справі підлягають застосуванню положення статті 267 ЦК України про відмову у задоволенні позову внаслідок спливу строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що строк позовної давності не пропущений, оскільки договором установлено, що зобов`язання діє до повного його виконання не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Пунктом 5.2.4. договору про іпотечний кредит № VІU0GI від 14 грудня 2007 року встановлено, що кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або іпотечним договором, в тому числі, але не виключно, у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом понад двох місяців, шляхом направлення повідомлення з зазначенням дати про дострокове розірвання договору.

24 грудня 2012 року банком на адресу боржника ОСОБА_1 надіслано дострокову вимогу про повернення всієї суми кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги.

Таким чином, пред`явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило строк виконання основного зобов`язання.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за позивачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В. В. Оніщук

Судді: С. Г. Копаничук

С. К. Медвецький