Справа № 342/247/23
Провадження № 2/342/235/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Гайдич Р.М.

секретаря судового засідання Сьомкайло І-М.І.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городенка справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третіх осіб на стороні відповідача: ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування договорів відчуження і відповідну проведену на їх підставі перереєстрацію,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третіх осіб на стороні відповідача: ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в якому просить визнати недійсним та скасувати договори відчуження і відповідну проведену на їх підставі перереєстрацію: автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, 2019 року випуску, VIN-номер НОМЕР_1 , який 14 грудня 2022 року було перереєстровано на ОСОБА_4 ; автомобіль MITSUBISHI L200, 2017 року випуску, VIN-номер НОМЕР_2 , який 03 січня 2023 року було перереєстровано на ОСОБА_7 ; автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2008 року випуску, VIN-номер НОМЕР_3 , який 07 січня 2023 року було перереєстровано на ОСОБА_5 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 серпня 2002 року між позивачкою та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Городенківського районного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження 05.08.2002 року зроблено запис за №36, що також підтверджується Свідоцтвом про одруження НОМЕР_4 від 05.08.2002 року. Перебуваючи у шлюбі за спільні кошти ними було придбано майно, зокрема рухоме, а саме транспортні засоби:

- автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, 2019 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , VIN-номер НОМЕР_1 , на підтвердження чого ТСЦ 2641 видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 ;

- автомобіль MITSUBISHI L200, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_7 , VIN-номер НОМЕР_2 , на підтвердження чого ТСЦ 7341 видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 ;

- автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2008 року випуску, VIN-номер НОМЕР_3 , реєстраційні дані якого позивачці на даний час невідомі, будуть встановлюватися в ході розгляду справи.

02 грудня 2022 року позивачкою подано на розгляд Городенківському районному суду позовну заяву про розірвання шлюбу. За її позовною заявою 12.12.2022 року відкрито провадження у справі №342/1257/22, на даний час рішення суду ще не винесено, шлюб не розірвано.

05 грудня 2022 року позивачкою подано на розгляд Городенківському районному суду позовну заяву про поділ майна подружжя, якою вона просила суд виділити їй в порядку поділу 1/2 частину спільного майна подружжя, в т.ч. і вищевказаних транспортних засобів.

13.12.2022 року відкрито провадження у справі №342/1273/22, на даний час рішення суду ще не винесено, майно не розподілено. Також позивачкою подано на розгляд Городенківському районному суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, за якою відкрито провадження у справі №342/1258/22. 02 грудня 2022 року Городенківським районним судом (суддя Федів Л.М.) у справі №342/1258/22 в задоволенні її заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено, про що винесено відповідну Ухвалу. 03 січня 2023 року Івано-Франківським апеляційним судом задоволено частково апеляційну скаргу позивачки, Ухвалу від 02.12.2022 року скасовано та заборонено ОСОБА_2 відчуження транспортних засобів TOYOTA LAND CRUISER 200, 2019 року випуску, VIN-номер НОМЕР_1 , який 14 грудня 2022 року було перереєстровано на ОСОБА_4 ; автомобіль MITSUBISHI L200, 2017 року випуску, VIN-номер НОМЕР_2 та іншого нерухомого майна, про що винесено відповідну Постанову. Проте, незважаючи на існування судового спору між позивачкою та відповідачем, вжитих судом заходів забезпечення, ОСОБА_2 було у протиправний спосіб без згоди позивачки здійснено відчуження та перереєстрацію спільного майна - транспортних засобів на користь третіх осіб, зокрема: 14 грудня 2022 року автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, 2019 року випуску, було перереєстровано на ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 ; 03 січня 2023 року автомобіль MITSUBISHI L200, 2017 року випуску, було перереєстровано на ОСОБА_7 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 ; 07 січня 2023 року автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2008 року випуску, було перереєстровано на ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11 . Про таке відчуження позивачці стало відомо 22.02.2023 року в Городенківському районному суді, де до матеріалів справи №342/1273/22 представником відповідача було долучено фотокопії Свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів. Таке відчуження робить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову про поділ майна подружжя, та є очевидно незаконним з позиції здійснення такого відчуження ОСОБА_8 при наявності вжитих судом заходів забезпечення та без її на те згоди, внаслідок чого позивачка змушена звернутися до Суду з цим позовом. Позивачка вважає, що оскільки зазначені автомобілі набуті за спільні кошти під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, неотримання її згоди при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірних автомобілів відповідно до статей 203, 215 ЦК України

Ухвалою суду від 02.03.2023 по справі № 342/247/23 (провадження 2-з/342/2/2023) заяву ОСОБА_6 про накладення заборони відчуження - задоволено частково. До набрання чинності рішення у справі № 342/247/23 заборонено відчуження:

- автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 200, 2019 року випуску, VIN-номер НОМЕР_1 , власник ОСОБА_4 ;

- автомобіля MITSUBISHI L200, 2017 року випуску, VIN-номер НОМЕР_2 , власник ОСОБА_7 . В іншій частині відмовлено. Ухвала набрала законної сили 20.03.2023.

Ухвалою від 02.03.2023 позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третіх осіб на стороні відповідача: ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування договорів відчуження і відповідну проведену на їх підставі перереєстрацію - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, викладених в ухвалі, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

10 березня 2023 року Городенківський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Гайдич Р.М. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року по справі задоволено клопотання позивача ОСОБА_6 про витребування доказів. Зобов`язано ТСЦ МВС № 7341 (вул. Руська,248М м. Чернівці) надати Городенківському районному суду Івано-Франківської області до 03.05.2023 належним чином засвідчені копії документів на підставі яких проведено реєстраційні дії із транспортними засобами: - автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, 2019 року випуску, VIN-номер НОМЕР_1 , який 14 грудня 2022 року було перереєстровано на ОСОБА_4 ; - автомобіль MITSUBISHI L200, 2017 року випуску, VIN-номер НОМЕР_2 , який 03 січня 2023 року було перереєстровано на ОСОБА_7 ; - автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2008 року випуску, VIN-номер НОМЕР_3 , який 07 січня 2023 року було перереєстровано на ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 09 травня 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судових засіданнях представник позивача - адвокат Семенців В.Д. позов підтримав з наведених в ньому підстав, просив задовольнити. Ствердив, що зазначені в позові автомобілі були придбані позивачкою та відповідачем під час шлюбу, на даний час шлюб між сторонами розірвано. Реєстраційні дії із транспортними засобами проведені відповідачем після подачі позивачкою позову до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна до якого входять і дані транспортні засоби. Позивачка згоди на відчуження автомобілів не давала. Тому вважають, що договори купівлі-продажу спірних автомобілів слід визнати недійсними оскільки зазначені автомобілі набуті за спільні кошти під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Також зазначив, що за продані автомобілі грошей реально не передавалось, а договори купівлі-продажу здійснені для того, щоб не підлягали поділу так, як автомобіль TOYOTA LAND CRUISER стоїть у гаражі, а на MITSUBISHI L200 їздить ОСОБА_9 .

В судових засіданнях представник відповідача адвокат Тугай І.М. заперечив щодо задоволення даного позову. Зазначив, що при визнанні недійсними договорів відповідачами мають бути сторони договору, цього не зроблено, тому не вірний спосіб захисту. Також зазначив, що позивачка знала про те, що автомобілі відчужуються. Автомобіль SUZUKI GRAND VITARA був відчужений ще раніше ніж в 2023 році і більша частина коштів за нього була виплачена ще тоді, під час шлюбу. При придбанні транспортних засобів згода другого із подружжя/позивачки/ не надавалась як і при відчуженні.

В судовому засіданні 14.09.2023 відповідач ОСОБА_2 щодо автомобіля SUZUKI GRAND VITARA пояснив, що частину коштів за нього він та його дружина отримали в січня 2020 року, а решту коштів син ОСОБА_10 мав їм повернути частинами до кінця 2020 року. Кошти по частинах давав і йому і дружині, тобто позивачці, ОСОБА_5 , коли хто був. Останні кошти за даний автомобіль йому передали в грудні 2020 року. Автомобіль мав бути переписаний на сина ОСОБА_10 , але він був тривалий час в Польщі і тому на сина ОСОБА_10 автомобіль не переписали. Зазначив, що всі договори купівлі-продажу автомобілів законні. Позивачка знала про продаж всіх автомобілів та дала згоду на їх відчуження в усній формі. Автомобілі TOYOTA LAND CRUISER та MITSUBISHI знаходяться в його користуванні. TOYOTA LAND CRUISER знаходиться по АДРЕСА_1 за місцем його проживання в боксі. А ТЗ MITSUBISHI поламався після продажу і нова власниця сказала йому, що він має їй віддати справне авто. Тому цей автомобіль перебуває в нього тривалий час. За MITSUBISHI були отримані кошти в сумі 18 000 доларів США. Ці кошти потрачені на сім`ю, частину коштів він передавав позивачці і це ніде не фіксувалося. Про розгляд справи в апеляційному суді та про рішення суду по цій справі він дізнався на початку січня 2023 року. Він не їхав на суд бо мав в той час інші справи, які запланував раніше. За автомобіль Тойоту він коштів не отримував, вони переоформили автомобіль бо він позичив кошти в ОСОБА_11 в липні 2022 року в сумі 40 000 доларів США для того, щоб дружина з дітьми поїхала за кордон бо тривала війна і там, щоб могла придбати житло. Жінка за кордон не виїхала. А він ці кошти не повернув. І для гарантії повернення коштів ТЗ було переписано на ОСОБА_11 , який на даний час у нього ці кошти ще не вимагає, як і не забрав автомобіль.

В судових засіданнях треті особи ОСОБА_11 та ОСОБА_12 повідомили, що вони знають сторін по справі. Знають, що вони перебували в шлюбі.

ОСОБА_11 повідомив, що він в липні 2022 року позичив ОСОБА_13 40 тисяч доларів США, які той мав йому повернути. В кінці 2022 року вони уклали угоду купівлі-продажу автомобіля як гарантію того, що ОСОБА_14 поверне йому кошти. А у випадку не повернення коштів він забирає собі автомобіль. Станом на момент розгляду справи кошти йому не повернуті, а ТЗ Тойота знаходиться у

ОСОБА_15 14.09.2023 повідомив, що його син в січні 2020 року заплатив частину коштів сім`ї ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а решту частини мав повернути до кінця року. Від січня 2020 року і до цього часу автомобіль знаходиться в його сім`ї, а не в ОСОБА_18 . Його син перебуває за кордоном і передавав кошти, які він відносив ОСОБА_18 та віддавав або ОСОБА_19 або Лесі залежно хто був. На підтвердження чого надав письмові докази, якими підтверджується передача коштів ОСОБА_18 . Будь-яких претензій з боку сім`ї ОСОБА_18 з приводу перебування в них автомобіля ОСОБА_20 від січня 2020 року і до цього часу до них не ставилось ні ОСОБА_19 ні ОСОБА_21 . Автомобіль переписали тільки в 2023 році бо спочатку був період ковіду, потім розпочалась війна і відповідно було не до того, а син був весь час закордоном, тому так вийшло із переписом в часі. На даний час цим автомобілем користується його син за кордоном який йому туди перегнав їх знайомий.

Третя особа ОСОБА_7 в судові засідання призначені по справі жодного разу не прибула, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. До суду, через поштове відділення, подала заяву про розгляд справи без її присутності в судових засіданнях. Вважає позовні вимоги позивача ОСОБА_6 необґрунтованими, а вибраний нею спосіб захисту порушених прав таким, що не відповідає нормам права. В зв`язку з цим просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Вислухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Під час розгляду справи судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

У сторін виник спір з приводу визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів, які були придбані за час їх перебування в шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя.

Копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 виданого 05.08.2002 відділом реєстрації актів громадянського стану Городенківського районного управління юстиції доводиться, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб 05 серпня 2002 року, про що складено актовий запис за № 36.

ОСОБА_6 звернулась до суду 02.12.2022 із позовом про розірвання шлюбу та в судовому засіданні представником позивача адвокатом Семенців В.Д. стверджено, що на даний час шлюб між сторонами розірвано рішенням Городенківського районного суду. Даний факт не спростовано і відповідачем. Однак, до матеріалів справи копію даного рішення учасниками справи не надано.

У подружжя у власності знаходились ТЗ - TOYOTA LAND CRUISER 200, 2019 року випуску, MITSUBISHI L200, 2017 року випуску, та SUZUKI GRAND VITARA, 2008 року випуску, власником яких був записаний відповідач.

Позивачкою 02.12.2022 подавалась до суду заява про вжиття заходів забезпечення позову. В суді першої інстанції 02.12.2022 їй було відмовлено у забезпеченні заяви, а згідно постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 03.01.2023 в справі №342/1258/22 її заяву було задоволено в частині накладення заборон на відчуження майна серед якого були зазначені ТЗ - TOYOTA LAND CRUISER 200, 2019 року випуску, MITSUBISHI L200, 2017 року випуску.

Про розгляд справи 03.01.2023 в Івано-Франківському апеляційному суді було відомо позивачу і відповідачу.

Позивач ОСОБА_6 звернулась 05.12.2022 до Городенківського районного суду із позовом про поділ спільного майна подружжя. 13.12.2022 було відкрито провадження за її позовною заявою по справі №342/1273/22. Серед зазначеного майна є і спірні ТЗ.

Відповідач ОСОБА_2 відчужив спірні ТЗ згідно договорів купівлі-продажу 7341/2023/3583131 від 03.01.2023, № 7341/2022/3555370 від 14.12.2022 та № 6374/23/000033 від 07.01.2023 (надалі Договори).

Пункт 1.2 Договорів купівлі-продажу №7341/2023/3583131 від 03.01.2023 та № 7341/2022/3555370 від 14.12.2022 зазначено, що продавець, тобто ОСОБА_2 , гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним Договором, тобто транспортні засоби - TOYOTA LAND CRUISER 200, 2019 року випуску, MITSUBISHI L200, 2017 року випуску, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді.

Пунктами 2.1. Договорів купівлі-продажу №7341/2023/3583131 від 03.01.2023 та № 7341/2022/3555370 від 14.12.2022 передбачено, що ТЗ передається покупцю після повної оплати вартості майна.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_11 повідомив, що він особисто в липні 2022 року позичив ОСОБА_2 40 000 доларів США, а не купляв у нього ТЗ. Для гаранті повернення цих коштів у домовлені строки вони уклали 14.12.2022 року договір купівлі-продажу автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 200, 2019 року випуску. Цей автомобіль фактично залишився у ОСОБА_23 . Однак, за їх домовленістю, у разі не повернення ОСОБА_2 позиченої суми він зможе забрати цей ТЗ собі.

Третя особа ОСОБА_5 повідомив, що його сім`я, а саме його син, придбала в 2020 році автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2008 року випуску в ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Спочатку вони дали їм половину суми, а решту віддавали поступово протягом 2020 року. Тому автомобіль офіційно переписали тільки після повернення всієї суми за автомобіль. З січня 2020 року і дотепер цим автомобілем користувалась його сім`я, а не ОСОБА_18 . Про це було їм відомо обом і будь-яких починаючи із січня 2020 року претензій до них не було.

Згідно договору позики № 40/20 від 29.01.2020 сума коштів 150 000 грн. за покупку автомобіля SUZUKI GRAND VITARA була передана ОСОБА_10 сім`ї ОСОБА_15 протягом 2020 року.

Також встановлено, що ТЗ MITSUBISHI L200, 2017 року випуску після оформлення договору купівлі-продажу знаходиться в користуванні у відповідача ОСОБА_2 , а не у покупця згідно договору ОСОБА_7 . Будь-яких доказів отримання коштів від ОСОБА_7 ОСОБА_2 під час розгляду справи не надав.

Як і не надав доказів витрат на сім`ю коштів отриманих від ОСОБА_11 в сумі 40 тисяч доларів США та коштів в сумі 18 тисяч доларів США, які, як він ствердив було ним отримано від ОСОБА_7 .

Також не спростовано відповідачем та його представником того, що він не знав про перебування на розгляді в суді спору, щодо ТЗ які він відчужив. Та не надано будь-яких належних і допустимих доказів того, що позивачка надала згоду на відчуження спірних ТЗ які він переоформив на ОСОБА_11 та ОСОБА_24 .

Ні позивачкою ні її представником не спростовано твердження відповідача та третьої особи ОСОБА_5 з приводу фактичного відчуження ТЗ SUZUKI GRAND VITARA сім`ї ОСОБА_10 , ще до виникнення у них спору відносно цього майна, тобто про його відчуження в 2020 році.

Дані факти ніким не спростовано під час розгляду справи.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Із змісту позовної заяви вбачається, що підставою звернення до суду з даним позовом стало те, що: відповідач ОСОБА_2 відчужив спірні автомобілі, які є спільним майном подружжя без належної згоди другого із подружжя - позивача ОСОБА_6 , які були придбані ними спільно під час перебування в шлюбі з нею і є спільною сумісною власністю подружжя, та які були укладені відповідачем під час знаходження на розгляді в Городенківському районному суді справи № 342/1273/22 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, серед якого є і вказані в позові ТЗ, що порушує права ОСОБА_6 , бо таке відчуження зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову про поділ майна, а тому укладені договори підлягають визнанню недійсним.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення положень статті 61 СК України свідчить про те, що спільною сумісною власністю, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воли були набуті.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя в судовому порядку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частини третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя чи співвласників договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя (іншого співвласника) має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя/співвласників, а й обмежують права іншого з подружжя/співвласників на відчуження спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя/співвласників на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя/співвласників на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя/співвласників (відчужувача) на відчуження спільного майна.

Тобто факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження нерухомим або рухомим майном може бути підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя/співвласників може бути ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) зроблено висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Велика Палата Верховного Суду вказує, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зроблено висновок про те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

З приводу визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобілів Тойота та Міцубісі № 7341/2023/3583131 від 03.01.2023, № 7341/2022/3555370 від 14.12.2022 та їх реєстрації слід зазначити наступне.

Під час розгляду справи встановлено, що відповідач фактично укладаючи ці договори на відчуження майна яке є спільною сумісною власністю подружжя, не отримав належної згоди від позивача на їх укладення. Він їх уклав перебуваючи в шлюбі із ОСОБА_6

ОСОБА_11 , який є третьою особою по справі, не заперечив того, що йому відомо про перебування в шлюбі відповідача із позивачкою під час укладення договору купівлі-продажу автомобіля Тойота. Також ним не підтверджено отримання згоди відповідачем на відчуження ТЗ від позивача. Ще ним зазначено, що він фактично не забирав ТЗ після підписання договору купівлі-продажу від продавця, а ТЗ залишився в розпорядженні та користуванні ОСОБА_2 . Оскільки останній має повернути йому позичені в нього раніше кошти.

Що підтвердив і сам відповідач в судовому засіданні 14.09.2023.

Оскільки відповідач заборгував йому певну суму коштів і тільки в разі їх неповернення за їх домовленістю він мав би забрати цей автомобіль собі.

Також відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що він отримавши належну згоду дружини позичив кошти в сумі еквівалентній 40 тисячам доларів США в Дуб`яка та, що вони спільно їх використали для потреб сім`ї і в подальшому його дружина погодилась на відчуження цього автомобіля в рахунок отриманих ними спільно коштів.

З приводу оформлення договору купівлі-продажу автомобіля MITSUBISHI L200 то ні відповідачем ні третьою особою, яка мала можливість подати самостійні вимоги щодо предмету спору в разі порушення її прав і яка таким право не скористалась - ОСОБА_7 не надано доказів отримання згоди від позивача, як другого із подружжя, на відчуження ТЗ яке є спільною сумісною власністю. Крім іншого відповідачем не спростовано твердження представника позивача про фактичне перебування цього ТЗ у розпорядженні відповідача не зважаючи на оформлення ним договору купівлі-продажу.

А самим відповідач в судовому засіданні 14.09.2023 стверджено, що автомобіль MITSUBISHI L200 знаходяться в його користуванні на даний час бо є поломаним і він має його по ремонтувати.

Суд звертає увагу, що відповідачем було оформлено спірні договори купівлі-продажу під час перебування в шлюбі, а саме 14.12.2022, 03.01.2023.

Договори було оформлео відповідачем після того, як позивач 02.12.2022 звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу та 05.12.2023 із позовом про поділ спільного майна подружжя, за яким 13.12.2022 було відкрито провадження в справі №342/1273/22 і дана справа ще не була розглянуто судом. Також на момент відчуження спірних ТЗ в суді на розгляді перебувала і заява ОСОБА_6 про заборону відчуження спірних ТЗ (справа № 342/1258/22) по якій 03.01.2023 було винесено рішення. Згідно цього рішення саме ОСОБА_2 було заборонено відчужувати ТЗ - TOYOTA LAND CRUISER 200, 2019 року випуску, MITSUBISHI L200, 2017 року випуску, І не зважаючи на це ОСОБА_2 зазначив в Договорах №7341/2023/3583131 від 03.01.2023 та № 7341/2022/3555370 від 14.12.2022 про відсутність спору у суді відносно цього майна.

В судовому засіданні 14.09.2023 відповідач ствердив, що йому було відомо про розгляд заяви позивачки в суді в м.Івано-Франківську. Однак він не був присутній на розгляді справи оскільки в той час перебував в м.Чернівці в сервісному центрі де переоформляв автомобіль.

Тобто судом враховується при вирішенні справи, що оформивши формально договори купівлі-продажу без згоди другого із подружжя, після звернення другого із подружжя до суду з позовами про розірвання шлюбу та про поділ спільного майна подружжя, та під час розгляду судами заяви ОСОБА_6 про заборону відчуження спільного майна подружжя, серед яких були і спірні ТЗ, відповідач ОСОБА_2 уклавши договори купівлі-продажу фактично ТЗ - TOYOTA LAND CRUISER 200 та MITSUBISHI L200 залишив собі в користуванні і розпорядженні, що ним не спростовано під час розгляду справи. Як і не надано відповідачем будь-яких доказів на підтвердження того, що він відчуживши ТЗ зі згоди дружини, отримані від реалізації кошти витратив на потреби сім`ї.

Тому в цій частині позов підлягає до задоволення, що буде сприяти в подальшій можливості реалізації прав позивача при поділі спільного майна подружжя, спір з приводу якого заходиться на розгляді в суді.

Позивачем також заявлено позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу ТЗ - SUZUKI GRAND VITARA. Однак дана вимога не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Не зважаючи на те, що договір купівлі-продажу цього автомобіля було укладено 07.01.2023 року між Першою Регіональною товарною біржою, як суб`єктом господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, тобто ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 , відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір комісії № 6374/23/1/000033 без письмової згоди ОСОБА_6 . Однак доказів недобросовісності дій відповідача та третьої особи ОСОБА_5 , який на даний час є власником спірного ТЗ, до суду зі сторони позивача не надано. Як і не надано доказів на спростування того, що фактично даний ТЗ вони спільно продали разом із відповідачем, ще в січні 2020 року, отримавши спільно кошти від покупця та його сина до кінця 2020 року. Як і не надано доказів того, що у позивача виникали будь-які запитання з привод фактичного перебування цього автомобіля від січня 2020 року в користуванні сім`ї ОСОБА_10 .

Також суд звертає увагу, що на даний автомобіль не накладалась заборона на відчуження, хоча це було предметом розгляду судів під час розгляду заяви ОСОБА_6 від 02.12.2022 про накладення заборони на відчуження майна і рішення по чому було прийнято 03.01.2023, зважаючи на надані на той час сторонами по справі докази про перебування ТЗ у власності.

Тому в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу ТЗ SUZUKI GRAND VITARA слід відмовити за безпідставністю.

Суд відхиляє доводи представника відповідача з приводу того, що позивач обрала невірний спосіб захисту. Оскільки подаючи позов до свого колишнього чоловіка вона не подала позову до інших учасників правочину.

Відповідно до вимог чинного законодавства право позивача обирати спосіб захисту права яке позивач вважає порушеним. І звернувшись із даним позовом до свого колишнього чоловіка, подаючи одночасно і позов про поділ майна подружжя, нею було зазначено про залучення третіх осіб у справі які є і другими учасниками правочину при відчуженні відповідачем спірних транспортних засобів.

Отримавши в березні 2023 року інформацію про їх участь в справі як третіх осіб на стороні відповідача ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не подавали до суду заяв, клопотань, тощо з приводу спірного майна сторін. Треті особи ОСОБА_11 та ОСОБА_12 брали участь в судових засіданнях, а третя особа ОСОБА_7 подала тільки до суду заяву про розгляд справи без її участі в судових засіданнях та без будь-якої конкретизації своєї позицій по суті спору, не зважаючи на те, що ст.52 ЦПК України передбачена можливість залучення третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги.

Також третя особа ОСОБА_4 підтвердив, під час розгляду справи, що він фактично не став власником транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 200, оскільки цей автомобіль залишився в користуванні відповідача, після укладення договору купівлі-продажу, який був фактично гарантією того, що відповідач віддасть йому позичені в нього раніше кошти в сумі 40 тисяч дол. США. Що також свідчить про відсутність волі учасників спірного правочину на відчуження транспортного засобу.

Не було надано відповідачем належних та допустимих доказів з приводу знаходження в нього у користуванні після укладення договору купівлі-продажу автомобіля MITSUBISHI L200 та про отримання ним коштів за відчуження цього ТЗ .

А третя особа ОСОБА_12 в судових засідання висловив свою думку з приводу набуття ним у власність ТЗ SUZUKI GRAND VITARA, що не була ніким спростована належними та допустимими доказами.

Висновки суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, за вказаних обставин, суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні та достовірні докази як кожний окремо так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на спосіб захисту обраний позивачем, зокрема враховуючи те, що на розгляді Городенківського районного суду перебуває ще і справа про поділ майна подружжя, серед якого є і спірні ТЗ та яка поступила до суду до моменту укладення відповідачем договорів № 7341/2023/3583131 від 03.01.2023, № 7341/2022/3555370 від 14.12.2022, саме після звернення ОСОБА_6 до суду 02.12.2022 із заявою про розірвання шлюбу, зважаючи на знаходження на розгляді в судах починаючи із 02.12.2022 заяви ОСОБА_6 про заборону відчуження спірних автомобілів по якій було прийнято рішення 03.01.2023, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання договорів купівлі-продажу № 7341/2023/3583131 від 03.01.2023, № 7341/2022/3555370 від 14.12.2022 автомобілів MITSUBISHI L200 та TOYOTA LAND CRUISER 200 недійсними та скасування їх реєстрації. В іншій частині позову слід відмовити за наведених вище обставин.

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

На підставі ст.ст.60, 61, 63, 69, 70 СК України, ст.ст.16, 203, 216, 216 ЦК України, керуючись ст.ст. 53, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати не дійсним та скасувати договір купівлі-продажу № 7341/2023/3583131 транспортного засобу від 03.01.2023 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про передачу у власність транспортного засобу - автомобіля марки MITSUBISHI L200, 2017 року випуску, VIN-номер НОМЕР_2 .

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на автомобіль марки MITSUBISHI L200, 2017 року випуску, VIN-номер НОМЕР_2 .

Визнати не дійсним та скасувати договір купівлі-продажу № 7341/2022/3555370 транспортного засобу від 14.12.2022 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про передачу у власність транспортного засобу - автомобіля марки TOYOTA LAND CRUISER 200, 2019 року випуску, VIN-номер НОМЕР_1 .

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER 200, 2019 року випуску, VIN-номер НОМЕР_1 .

В іншій частині позову відмовити

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 витрати по оплаті судового збору в розмірі 2147,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Місце реєстрації проживання позивача ОСОБА_6 АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_12 .

Місце реєстрації проживання відповідача ОСОБА_2 АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_13 .

Місце проживання третіх осіб:

- ОСОБА_7 АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_4 АДРЕСА_3 ;

- ОСОБА_5 АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складене 21.09.2023.

Суддя: Гайдич Р. М.