28.09.2023 Єдиний унікальний номер 205/4305/23
Номер провадження: 2/205/1935/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, ОСОБА_1 , є співробітником напрямку трудових ресурсів HR Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») та займає посаду помічника керівника напрямку трудових ресурсів (HR) ГО.

Позивач вказує, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.11.2022 року по справі № 205/8215/20 було визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «Приватбанк» від 21.09.2020 року про звільнення ОСОБА_1 , та поновлено її на посаді помічника керівника напрямку трудових ресурсів.

Далі, після поновлення позивача на посаді, відповідним наказом голови правління АТ КБ «Приватбанк» Герхард Бьош від 29.11.2022 року було призупинено дію трудового договору ОСОБА_1 починаючи з 30.11.2022 року (перший день призупинення) до дати припинення або скасування воєнного стану.

Позивач вказує, що АТ КБ «Приватбанк», приймаючи рішення про призупинення дії трудового договору, жодним чином його не обґрунтував, не зазначив, що конкретно перешкоджає забезпечувати роботою ОСОБА_1 , не надав конкретних відомостей та доказів про те, що він дійсно позбавлений можливості забезпечувати роботою, принаймні частково, або позбавлений можливості забезпечувати роботою дистанційно або надомна робота, скорочення тривалості робочого часу тощо.

У зв`язку з вищевикладеним позивач змушена звернутися до суду та просити суд визнати незаконним та скасувати наказ голови правління АТ КБ «Приватбанк» Герхарда Бьоша № Є. 28.0.0.0/1 7807872 від 29.11.2022 року «Про призупинення дії трудового договору» з ОСОБА_1 , починаючи з 30.11.2022 року та поновити з 30.11.2022 року дію трудового договору, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 на посаді помічника керівника напрямку трудових ресурсів (HR) ГО.

Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому такий учасник справи просив відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування своїх заперечень посилався на ті обставини, що неможливість забезпечення працівника роботою була зумовлена відсутністю під час воєнного стану тієї роботи, виконання якої віднесено безпосередньо до функціональних обов`язків позивача, що унеможливлює виконання працівником трудових обов`язків, визначених посадовою інструкцією, в повному обсязі, та відсутністю безпосередньо керівника позивача.

Окремо зауважував, що оскарження позивачем наказу про призупинення дії трудового договору не відповідає порядку, встановленому ч.3 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Отже, до банку не надходив припис Державної служби з питань праці, погоджений з військовою адміністрацією, про скасування наказу про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .

Окремо просив суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності, оскільки позивач із вказаними вимогами про визнання незаконним та скасування наказу звернулась до суду з пропуском строку такої давності та без наведення підстав для поновлення пропущеного строку.

Позивачем було подано відповідь на відзив, в якому вона вказувала, що нею не є пропущеним строк звернення до суду із позовною заявою, оскільки станом на час звернення позивача до суду на території України продовжував діяти карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України. Тобто згідно з п.1 Глави XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, позивач зазначає, що нею було написано заяву на відпустку, яку було зареєстровано 29.11.2022 року, та 30.11.2022 року їй було оформлено відпустку терміном на 60 днів з 01.11.2022 року по 29.01.2023 року. В діях роботодавця при оформлені наказу про відпустку позивача вбачалось, що він погодився із запереченнями ОСОБА_1 , які було вказано при ознайомлені з оскаржуваним наказом. Але призупинення фактично відбулося 30.01.2023 року. Таким чином, позивач та відповідач були у трудових відносинах з 01.12.2022 року по 29.01.2023 року, тобто фактично призупинення трудового договору відбулося 30.01.2023 року, що дозволяє зробити висновок про те, що трьох місячний термін для подання позову спливає 29.04.2023 року. В сукупності всіх викладених обставин термін звернення до суду позивачем порушено не було.

Представником відповідача було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких такий учасник справи зазначав, що позивач не надала доказів того, що з часу ознайомлення з оскаржуваним наказом до часу звернення до суду існували об`єктивні та непереборні обставини, що перешкоджали зверненню до суду, адже протягом цього часу, незважаючи на продовження в Україні воєнного стану та карантину, суди не припиняли свою роботу, були доступні електронні засоби зв`язку. Доводи позивача про те, що начебто строк для звернення до суду має обчислюватися з дня фактичного призупинення, тобто після закінчення відпустки позивача, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Законодавство не пов`язує відлік строку з настанням певної події, а пов`язує саме з тим, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення її права. Тому датою, з якої слід обчислювати строк звернення до суду, є саме день ознайомлення працівника з оскаржуваним наказом, адже з цього дня працівник дізнався про призупинення дії трудового договору, яке вважає прийнятим із порушенням чинного законодавства та її трудових прав.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалася на обставини, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у повному обсязі з підстав, що вказані у відзиві на позовну заяву.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 22.06.2023 року було визнано явку позивача у даній цивільній справі обов`язковою для дачі особистих пояснень по суті спору.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про відмову у задоволені позовних вимог з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що наказом голови правління АТ КБ «Приватбанк» Герхард Бьош № Є. 28.0.0.0/1 7807872 від 29.11.2022 року було призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 , яка працювала на посаді помічника керівника напрямку трудових ресурсів (HR) ГО, починаючи з 30.11.2022 року (перший день призупинення) до дати припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Оглядом вказаного наказу судом встановлено, що такий нормативний акт індивідуальної дії було видано головою правління АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 із посиланням на ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2136-IX Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII, Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX 9 зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 року №2119- IX, Указом від 18.04.2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 року № 2212- IX, Указом від 17.05.2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 року № 2263- IX, Указом від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 року, № 2500- IX та Указом Президента від 07.11.2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 року № 2738- IX.

Також у спірному наказі зазначено, що у зв`язку з військовою агресією проти України, АТ КБ «Приватбанк» був змушений призупинити дію трудового договору з Керівником напрямку Заступником Керівника Дирекції Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО ОСОБА_4 . Через відсутність безпосереднього керівника Банку наразі немає можливості забезпечити роботою Помічника Керівника Напрямку трудових ресурсів (HR) ОСОБА_1 . Беручи до уваги відсутність обсягів роботи на обійманий Працівницею посаді та відсутність у Працівниці можливості виконання обов`язків, передбачених трудовим договором.

Судом також встановлено, а сторонами не оспорювалась та обставина, що 29.12. 2022 року ОСОБА_1 було ознайомлено з Наказом голови правління АТ КБ «Приватбанк» Герхард Бьош № Є. 28.0.0.0/1 7807872 від 29.11.2022 року «Про призупинення дії трудового договору ОСОБА_1 ».

Оскільки ОСОБА_1 не згодна з наказом про призупинення дії трудового договору, та вважає що у АТ КБ «Приватбанк» немає законних підстав призупинення дії трудового договору, а у свою чергу банк наполягає на наявності законодавчо визначених підстав для призупинення дії трудового договору та правомірності спірного наказу, суд доходить висновку, що між сторонами виник трудовий спір який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно пункту 5 частини першої статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Згідно з пунктом 3 даного Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34,38,39,41 - 44,53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ, який набув чинності 24 березня 2022 року.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23).

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Таким чином, призупинення дії трудового договору в умовах наявності військової агресії проти України можливе лише при умові перебування роботодавця в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу або ж працівник не може цю роботу виконати.

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Судовим розглядом встановлено, що на час зупинення трудового договору із позивачем, та у період такого зупинення, відповідач публічно, через розміщення у мережі інтернет, повідомляв про наявність відкритих вакансій у АТ КБ «Приватбанк», у тому числі таких вакансій як менеджер з обслуговування корпоративних клієнтів, головний експерт з вивчення клієнтів, спеціаліст з обслуговування клієнтів тощо.

У свою чергу позивач стверджує, що мав бажання та відповідний освітньо-кваліфікаційний рівень для виконання роботи на таких посадах, однак банк у жодний спосіб не пропонував позивачеві виконання трудових обов`язків на вакантних на той час посадах.

Суд вказує, що частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі

Суд зазначає, що АТ КБ Приватбанк, як відповідач, не подали суду належних, достатніх та допустимих доказів, які б доводили неможливість забезпечити позивача роботою за вказаними посадами, які є вільними у банку, зокрема: наказів, розпоряджень, посадової інструкції позивача, документів про трудовий розпорядок, обсяг виконуваної позивачем роботи напередодні видання та протягом дії оспорюваного наказу тощо.

Само по собі посилання АТ КБ Приватбанк на те, що дія трудового договору із позивачем призупинена, оскільки його показники зменшилися і звузилося коло трудових обов`язків, передбачених посадовою інструкцією, що пов`язані саме із військовою агресією проти України та зупинення у зв`язку із цим діяльності банку, або окремих його підрозділів, відділів є необґрунтованим, та не підтвердженим будь-якими належними доказами у справі.

Як і не є підтвердженими доказами доводи представника відповідача щодо того, що в силу свого кваліфікаційно-освітнього рівня позивач не могла виконувати іншу роботу в банку, на інших посадах, які були вільними на той час.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачеві пропонувалась будь-яка з наявних вільних на той час посад. Відповідачем АТ КБ Приватбанк також не зазначено, що банк або його окремі підрозділи припинили роботу під час воєнного стану, банк скоротив штат, звузив обов`язки працівників тощо.

Отже, виданий АТ КБ Приватбанк спірний наказ, яким призупинено дію трудового договору з позивачем, на думку суду є не обґрунтованим і не вмотивованим.

Разом із цим, у відповідності до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

При цьому пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач була ознайомлена із наказом 29.11.2022 року та обізнана про призупинення з 30.11.2022 року дії її трудового договору.

Перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 року у справі N 6-2426цс15.

Тобто саме 29.11.2022 року позивач була обізнана про наявність спірного наказу, який на її думку порушував її трудові права, а відтак саме з цієї дати має рахуватись строк звернення до суду.

Оскільки із позовною заявою до суду позивач звернулася 01.05.2023 року, встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду сплив і позовна заява подана поза межами строку звернення до суду.

Щодо посилання позивача на карантинні обмеження та продовження строків дії на час карантину слід вказати наступне.

Суд вказує, що поважність причин пропуску строку - це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були об`єктивною перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій.

Наведені позивачем обставини щодо карантинних обмежень без належних обґрунтувань та зазначенням перешкод у вчиненні стороною процесуальних дій не можуть бути безумовною підставою для поновлення строку.

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська працює у штатному режимі як в умовах карантину так і у період воєнного стану, позивач не була позбавлена можливості звернутись до суду засобами електронного або поштового зв`язку.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Оскільки суд вважає, що спірним наказом відповідачем було допущено порушення норм трудового права, та у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі саме з підстав пропуску строку звернення до суду (наслідки спливу строку позовної давності).

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. На підставі викладеного, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 79-83, 141, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. 16 ЦК України, Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Законом України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", суд,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» (місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, ) про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору, - відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати по справі у вигляді судового збору покласти на ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан