Справа № 530/1023/23
Номер провадження 2-с/530/9/23

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2023 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Должко С.Р., при секретарі Тараненко Т.І., розглянувши заяву

ОСОБА_1 про скасування судового наказу по справі за заявою Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" до ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги з розподілу природного газу, -

ВСТАНОВИВ:

18.08.2023 року суддею Зіньківського районного суду Полтавської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , на користь акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" заборгованості за послуги з розподілу природного газу в сумі 4 973 грн. 68 коп., та судових витрат по справі у розмірі 268 грн. 40 коп..

21.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області із заявою про скасування судового наказу № 530/1023/23 від 08.08.2023 року.

В обґрунтування поданої заяви заявник посилається на те, що письмовий текст винесеного судового наказу був отриманий ним у відділенні поштового звязку 07 вересня 2023 року.

Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав.

За диспозицією пункту п`ятого частини третьої статті 171 ЦПК України заява про скасування судового наказу має містити зазначення про повну або часткову необґрунтованість вимог стягувана.

Винесений судовий наказ на підставі частини третьої статті 171 ЦПК України підлягає скасуванню шляхом постановления відповідної ухвали з наступних правових підстав.

Конституцією України задекларовані наступні норми: = згідно частини другої статті 3 права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави;

= згідно частини першої статті 8 в Україні визнається і діє принцип верховенства права;

= згідно частини першої статті 19 правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством;

= згідно частини четвертої статті 42 держава захищає права споживачів;

Враховуючи зміст статті 163 ЦПК України, заява про видачу судового наказу повинна містити такі обов`язкові реквізити;

= вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

= перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Серед обов`язкових елементів заяви про видачу судового наказу законодавець передбачив обов`язок заявника вказати перелік документів, які додаються до заяви, а отже, окрім заяви, необхідно подавати повний пакет документів, а саме:

= копію договору, укладеного в письмовій (в тому числі в електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

= документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

З цього випливає, що притаманні позовному провадженню стадії зазначення фактів, зазначення доказів та їх подання (які у позовному провадженні можуть різнитися у часі, оскільки докази тут подаються до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання не проводилося - до початку розгляду справи по суті) , у наказному провадженні збігаються у часі і стають єдиним цілим.

Частина 1 статті 167 ЦПК України зазначає, що розгляд заяви про видачу судового наказу проводиться без судового засідання і виклику стягувана та боржника.

З системного тлумачення цих норм можна дійти висновку, що для наказного провадження характерна документарність: суддя досліджує виключно письмові докази, які підтверджують вимоги заявника.

Звідси випливає ще одна особливість доказування у наказному провадженні: тут абсолютно виключаються такі засоби доказування, як пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, речові докази, висновок експерта.

Отже, єдиним допустимим засобом доказування для наказного провадження є письмові докази.

Оскільки наказне провадження є документарним, ця специфічна форма захисту вимагає і особливостей документальних доказів:

= докази мають бути безспірними: вони повинні свідчити про безспірність стягнення і відсутність потреби у їх дослідженні. Тобто, ознака документарності наказного провадження підтверджує те, що йдеться про очевидність та переконливість доказів з боку стягувана;

- докази мають бути лише письмовими;

= відсутність публічного дослідження доказів ( ця ознака зумовлена відсутністю у наказному провадженні судового засідання як такого );

= особливості моменту початку і закінчення процесу доказування для суб`єктів: процес доказування для стягувана починається з моменту подання і закінчується з прийняттям судом заяви про видачу судового наказу; для боржника ж процес доказування почнеться тільки з моменту отримання копії судового наказу, якщо ним подаватиметься заява про скасування судового наказу;

= суд, своєю чергою, є суб`єктом доказування з моменту надходження заяви про видачу судового наказу і до моменту видачі судового наказу ( відмови у видачі судового наказу ), або прийняття рішення про скасування судового наказу (якщо останній оскаржувався боржником ).

У заяві стягувача про видачу судового наказу в якості задекларованих статтею 163 ЦПК України обставин, на яких ґрунтуються вимоги заявника та доказів, якими заявник обґрунтовує обставини і на яких ґрунтуються його вимоги, зазначено три обставини: ПЕРША ОБСТАВИНА.

Начебто між, ОСОБА_1 , та AT " Полтавагаз " як оператором ГРМ, укладено "договір розподілу природного газу", за умовами якого оператор ГРМ зобов`язується надати послугу з розподілу природного газу, а споживач, начебто зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені договором ( пункт 2.1. Договору ).

ДРУГА ОБСТАВИНА

Начебто укладений між ОСОБА_1 і стягувачем вищезазначений договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України на невизначений строк;

= фактом приєднання Споживача до умов Договору розподілу природного газу є споживання природного газу, що підтверджено відомістю зняття показань лічильника.

ТРЕТЯ ОБСТАВИНА

Оплату вартості послуги оператора ГРМ з так званого розподілу природного газу боржник начебто зобов`язався сплачувати за тарифом, встановленим якимсь "Регулятором" як плата за річну замовлену потужність з урахуванням вимог якогось "Кодексу газорозподільних систем", однак цю послугу не оплатив і станом на дату подання заяви про видачу судового наказу сума боргу перед AT " Полтавагаз " начебто становить 4 973, 68 грн..

Боржник вказує, що заява стягувача про видачу судового наказу є нікчемною з огляду на цілу низку норм діючого законодавства незалежної держави.

По першій і другій обставинах.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства ( пункт третій частини 1 статті З ЦК України ). Згідно з частиною 2 статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 509, статей 526, 629 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відносини між споживачем та надавачем комунальних послуг врегульовані Законом України " Про захист прав споживачів ", яким унормовано наступне.

За статтею 4 споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання ( придбання, замовлення тощо ) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою.

Положеннями частин 1, 2 статті 18 Закону встановлено, що продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

В частинах 3, 4 статті 18 Закону наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним.

При цьому, пунктом четвертим частини 1 статті 21 Закону встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь - якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

За статтею 19:

= нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає:

= будь-яку діяльність (дії або бездіяльність ), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики:

= вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

За статтею 21:

Крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:

= порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач;

= будь-яким чином ( крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію;

За статтею 22 захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Таким чином, з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору.

Викладена правова позиція узгоджується з положеннями Резолюції № 39/248 Генеральної Асамблеї ООН " Керівні принципи для захисту інтересів споживачів прийняті 9 квітня 1985 року на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблії ООН, в яких наголошено: = визнаючи, що споживачі часто знаходяться в нерівному становищі з погляду економічних умов, рівня освіти і купівельної спроможності.. .ці керівні принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету.. .сприяння країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах;

= особлива увага повинна бути приділена забезпеченню того, щоб заходи щодо захисту інтересів споживачів проводили на благо всіх верств населення, особливо сільського населення;

= всі підприємства повинні дотримуватися відповідних законів і постанов тих країн, у яких вони працюють, а також повинні дотримуватися відповідних положень міжнародних норм захисту інтересів споживачів, схвалені компетентними органами влади даної країни;

= політика урядів повинна бути спрямована на надання споживачам можливості максимально вигідно використовувати свої економічні засоби; вона також повинна бути спрямована на забезпечення задовільних технічних і експлуатаційних характеристик, належних методів розподілу, добросовісної ділової практики, інформативного маркетингу і ефективного захисту проти практики, яка може негативно на економічні інтереси споживачів і здійснення вибору під час покупки;

=урядам слід активізувати свої зусилля для запобігання практиці, що завдає збитку економічним інтересам споживачів, шляхом забезпечення того, щоб виробники, розподільники і інші особи, що беруть участь в наданні товарів і послуг, дотримувались встановлених законів і обов`язкових норм;

= споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах.

Як зауважував Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності.

Далі, стягувачем до заяви про видачу судового наказу в порушення норм пунктів третього і четвертого частини 3 статті 163 ЦПК України, не додано жодного договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, які б:

1)взагалі підтверджували наявність між боржником та стягувачем договірних правовідносин;

2)за якими пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості, а також не додано будь - яких, - в тому числі розрахункових - документів в якості належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного надання та отримання послуг з так званого " розподілу " природного газу.

Крім цього, в заяві про видачу судового наказу відсутні чіткі розрахунки щомісячних нарахувань заборгованості за так званий " розподіл " природного газу.

Відповідно до частини 2 статті 4 Цивільного кодексу України ( далі по тексту - ЦК України), основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Даним Кодексом унормовано наступне:

= за частиною 3 статті 203 волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

= за статтею 208 у письмовій формі належить вчиияти правочини між фізичною та юридичною особою.

Відповідно до пункту 10 Правил газопостачання, розрахунки населення за надані послуги з газопостачання проводяться за діючими цінами на основі фактичних показань лічильників газу, приведених до вимог ГОСТу 2939 - 63.

Зазначена норма кореспондується з Правилами надання населенню послуг з газопостачання ( в редакції постанови КМУ № 476 від 14 квітня 2004 року ), відповідно до пункту 10 яких розрахунок населення за надані послуги з газопостачання, починаючи з 1 квітня 2015 здійснюється за показниками лічильника газу.

Хочу звернути увагу суду, що мною, як споживачем, послуги виконавця з газопостачання в будинок АДРЕСА_1 були оплачені вчасно та в повному обсязі відповідно до показань лічильника газу; будь - яких претензій, вимог, зауважень щодо невиконання або неналежного виконання умов договору з боку виконавця не надходило.

Відносини щодо надання послуг постачання природного газу регулюються Законом України "Про житлово - комунальні послуги", стаття 5 якого визначає, що до житлово - комунальних послуг належать комунальні послуги, зокрема послуги з постачання та розподілу природного газу.

Статтею 12 цього Закону встановлено, що надання житлово - комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Істотною умовою договору про надання житлово-комунальної послуги є перелік послуг.

З 1 липня 2015 року згідно з рішення НКРЕКП № 1734 від 11.06.2015 р. для побутових споживачів в зоні обслуговування ПАТ " Полтавагаз" в Полтавській області реалізація природного газу для задоволення потреб населення здійснюється суб`єктом господарювання - ТОВ " Полтавагаззбут ".

Боржник зазначає, що споживання ж природного газу, на яке посилається стягувач у своїй заяві про видачу судового наказу як на доказ існуючих договірних взаємовідносин між ним та ОСОБА_1 , стосується виключно постачальника, на якого в установленому чинним законодавством порядку викладені спеціальні обов`язки з постачання природного газу побутовим споживачам на території Полтавської області , - тобто ТОВ "Полтавагаззбут" - фактом згоди споживача про приєднання до Типового договору постачання (договору приєднання) і є споживання природного газу.

Таким чином, ОСОБА_1 , є споживачем природного газу та перебуває у договірних відносинах з ТОВ " Полтавагаззбут ".

ТОВ "Полтавагаззбут" свої зобов`язання по наданню ОСОБА_1 як жителю селища Опішня, послуг по безперервному постачанню природного газу виконує належним чином, а ОСОБА_1 в свою чергу належним чином виконує свої зобов`язання по сплаті цих послуг; будь - яка заборгованість відсутня.

Отже, викладене в заяві про видачу судового наказу припущення про начебто приєднання до якогось "договору розподілу газу " шляхом споживання природного газу є виключною маячнею стягувана з метою свідомого введення Високого суду в оману, так як стягувач ніякого законодавчо - встановленого відношення до постачання природного газу не має, але при цьому шахрайським шляхом вимагає сплати за якийсь " розподіл " природного газу.

За аналогічною вмотивованістю органами судової влади України приймалися рішення про скасування судового наказу, зокрема:

= Диканським районним судом Полтавської області у справах №№ 529/413/20, 529/740/20, 529/102/21; Гребінківським районним судом Полтавської областу у справі № 528/1014/20; Козельщинським районним судом Полтавської області у справі № 533/948/19; Чутівським районним судом Полтавської області у справах №№ 550/1108/20, 550/1112/20; Гадяцьким районним судом Полтавської області у справі № 526/1265/19; Октябрським районним судом міста Полтава у справі № 554/2544/19.

В якості підстав для скасування судових наказів у справах про начебто мавші місце факти заборгованості за послуги з розподілу природного газу суди України, зокрема, зазначили:

1)не долучення до заяви про видачу судового наказу копій письмових договорів ( в тому числі в електронній формі), за якими пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

2)не долучення до заяви про видачу судового наказу документів, які б підтверджували факт існування договірних відносин між стягувачем і боржником; 3) не долучення до заяви про видачу судового наказу документів на підтвердження фактичного надання та отримання послуг з розподілу природного газу;

4)відсутність чітких розрахунків щомісячних нарахувань заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу.

По третій обставині.

( стосовно посилання у заяві про видачу судового наказу на вимоги так званого " кодексу " газорозподільних систем ).

Постановою КМУ № 747 від 25 травня 1998 року " Про утворення Національної акціонерної компанії " Нафтогаз України ", пакет акцій ВАТ "Полтавагаз" був залишений у державній власності і переданий до статутного фонду НАК, а розташовані в територіальних межах Полтавської області розподільні газопроводи та споруди до них були включені до переліку майна, яке використовується для транспортування газу і яке відповідно до законодавства не підлягало приватизації, а було передано НАК " Нафтогаз України " у користування.

Таким чином, приватно - заробітчанське угрупування під назвою AT "Полтавагаз" є виключно користувачами вищевказаного народного майна і вказані державні розподільні газопроводи та споруди до них, - тобто маючи статус власності Українського народу, - лише перебувають на балансі, а не у власності, і саме AT "Полтавагаз" повинно платити за користування державною власністю, а не Український народ за користування своєю ж власністю.

Статтею 2 Закону України " Про ринок природного газу ", який відповідно до преамбули " визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах...належного захисту прав споживачів визначена правова основа ринку природного газу, яку становлять Конституція України, цей Закон, Закони України " Про трубопровідний транспорт ", " Про природні монополії", " Про нафту і газ", " Про енергозбереження", " Про угоди про розподіл продукції ", " Про захист економічної конкуренції", " Про газ (метан) вугільних родовищ ", " Про охорону навколишнього природного середовища", міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства України.

В даному переліку відсутні будь - які посилання на так званий " кодекс газорозподільних систем ", що є цілком Логічним, вмотивованим та законним з огляду на наступне.

Кодекс - це закон, а закон є основною категорією законодавчої системи країни та містить шість основних і найважливіших ознак:

1= приймається тільки вищими представницькими органами державної влади - парламентом країни або всенародним голосуванням (референдумом );

2= регулює основні, найбільш значимі, найважливіші суспільні відносини, обумовлені винятковою компетенцією вищого органу державної влади;

3= володіє вищою юридичною чинністю в правовій системі країни; будь-який інший правовий акт, виданий не на підставі і не на виконання закону, а тим більше не відповідний, або такий, який суперечить закону, скасовується у встановленому порядку;

4= є нормативним актом, тобто встановлюючим загальні правила поводження ( норми ), обов`язкові для всіх громадян, державних органів, громадських організацій і установ, посадових осіб ( або для фізичних і юридичних осіб, зазначених у самому законі);

5= регулюючи відповідні суспільні відносини, закон найбільше стійкий, стабільний і піддається зміні, доповненню або скасуванню лише у виняткових випадках в силу об`єктивної суспільної необхідності;

6= приймається в особливому порядку, передбаченому Конституцією і регламентом парламенту.

Боржник вказує, що згаданий стягувачем "кодекс " не є нормативним актом, а є по суті технічними правилами і його можуть застосовувати лише ті, хто його прийняв і лише для своїх підлеглих у трудовому колективі , а не у відносинах з усім Українським народом. Конституція України та Цивільний кодекс України говорять, що зобов`язання виникає або на підставі договору, або на вимоги закону, а все інше є нелегітимною вигадкою.

Тобто, це по суті технічні правила експлуатації та доступу до технологічного комплексу, які насправді втрутилися у сферу, що регулюється Господарським та Цивільним кодексами України, Законом України " Про захист прав споживачів " та суттєво, у незаконний спосіб, впливають на права населення України як побутових споживачів природного газу.

Насамкінець, чинним рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року у справі № 826/1413/17 кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП № 2494 від 30.09.2015 р., визнано незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили.

У частині першій статті першої Закону України " Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг " ( далі - НКРЕКП) зазначено, що НКРЕКП (далі - Регулятор ) є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом.

Це " самозванство " було припинено рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року, № 5-р/2019, яким утворення та функціонування цієї Комісії у статусі постійно діючого незалежного державного колегіального органу визнано такими, що суперечать статтям 5, 6, 8, частині другій статті 19, статтям 85, 106 Конституції України ( є неконституційними ) і є такими, що порушують конституційний принцип законності, права і свободи людини і громадянина, тобто ця Комісія відповідно до диспозиції статті 152 Конституції України не є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до частини 2 статті 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Будь - яких пропозицій від стягувана укласти договір " розподілу газу " (. оферти ), ОСОБА_1 не отримував, а отже цих пропозицій ( акцепт ) не приймав; питання про приєднання до типового договору взагалі не розглядалося і припушення стягувана про начебто мавше місце приєднання до типового договору не може братися до уваги, так як:

1)викладений ним порядок приєднання не відповідає нормам частини 2 статті 638 ЦК України;

2)в порушення норми частини 1 статті 638 ЦК України відсутні сторони у договорі і можливі сторони не досягли жодної згоди з будь - якої істотної умови договору.

Пунктом 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23.12.2011 р. " Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження " передбачено, що якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні...послуги... судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг. Крім того, заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги.

Статтею 160 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Порядок розгляду справ наказного провадження в порядку цивільного судочинства регламентовано Розділом II ЦПК України.

Відповідно до пункту третього частини 3 статті 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.

Як вбачається із заяви про видачу судового наказу, заявник посилається на те, що між AT "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз", та ОСОБА_1 укладений договір розподілу природного газу, однак, в порушення вимог вищевказаної статті ЦПК України:

= до заяви про видачу судового наказу не додано копії договору, укладеного з ним в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

= обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються вимоги про стягнення грошової заборгованості, проведено неналежними та недопустимими доказами;

= до заяви про видачу судового наказу не додано документів або їх копій, що достеменно, вмотивовано та беззаперечно підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги;

= до заяви про видачу судового наказу не додано документів, що вказують на правильність і безспірність розрахунків.

Статтею 163 ЦПК України встановлені обов`язкові вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу, а саме:

1.Заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

2.У заяві повинно бути зазначено:

4)вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5)перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

3.До заяви про видачу судового наказу додаються:

3)копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4)інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до частини 6 статті 170 ЦПК України єдиною підставою для повернення заяви про скасування судового наказу є неналежність її оформлення, тобто з невиконанням вимог, зазначених в частинах 2-5 статті 170 кодексу, і за відсутності ознак неналежності суд безальтернативно зобов`язаний постановити ухвалу про скасування судового наказу.

Враховуючи, що у заяві про скасування судового наказу боржником наведено посилання на обставини, які суперечать наданим заявником так званим " доказам ", а вні обґрунтовую свої заперечення проти вимог стягувана, вбачає за необхідне скасувати судовий наказ, оскільки у заяві про видачу судового наказу вбачаються спірні правовідносини.

ОСОБА_1 вважає, що вимоги стягувача, з урахуванням зазначених обставин, повинні розглядатися у позовному провадженні, оскільки вони підлягають доказуванню, і на підставі частини третьої статті 171 ЦПК України судовий наказ від 08 серпня 2023 року, що виданий за заявою AT " Оператор газорозподільної системи " Полтавагаз " про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості за послуги з розподілу природного газу підлягає безумовному скасуванню, оскільки між стягувачем та боржником виник спір про право, і саме стягувачем не було надано надано належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірних дій чи бездіяльності споживача, які б спричинили порушення діючого законодавства незалежної України при споживанні природного газу як виключної власності Українського народу.

В опублікованій на офіційному веб - сайті Верховного Суду " Практиці розгляду судами цивільних справ у наказному провадженні зазначено наступне.

" Скасування судового наказу.

У ЦПК не міститься жодних вимог щодо форми і змісту заяви про скасування судового наказу, а також необхідності супроводження її документами, що обґрунтовують заперечення боржника. Переважна більшість судів скасовує видані судові накази незалежно від обґрунтованості заперечень боржника.

Вважаємо таку позицію правильною, оскільки на стадії розгляду заяви про скасування судового наказу суд не повинен досліджувати докази. Уже наявність заяви про скасування судового наказу свідчить про незгоду боржника з цим наказом, а отже, - про наявність спору ".

Частиною 2 статті 9, частиною 2 статті 48, пунктом першим частини 7 статті 56 Закону України " Про судоустрій і статус суддів " задекларовано наступні норми:

суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав, визначених процесуальним законом;

= суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права;

= суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Обгрунтованість і вмотивованість юридичних процесуальних документів у судовому процесі виступає важливою гарантією дотримання положень статті 129 Конституції України, згідно з якою до основних засад судочинства належить, зокрема, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Мотивування судового рішення - це діяльність суду, спрямована на пошук юридично значущих аргументів для обґрунтування висновків судового рішення, яка здійснюється шляхом встановлення обставин справи на підставі поданих сторонами або зібраних судом у порядку, встановленому процесуальним законом, за власною ініціативою належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів з наданням їм правової оцінки та формулювання на цій підставі правових позицій за результатами розгляду справи або вирішення судом іншого процесуального питання.

У " Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень " звертається увага на наступне:

= пункт 31:" Щоб бути якісним, судове рішення повинно сприйматися сторонами та суспільством у цілому як таке, що стало результатом коректного застосування юридичних правил, справедливого процесу та правильної оцінки фактів; лише в такому випадку сторони будуть переконані, що їхню справу було розглянуто й вирішено справедливо, а суспільство сприйме ухвалене рішення як фактор відновлення суспільної гармонії

= пункт 34: " Судові рішення повинні у принципі бути обґрунтованими. Якість судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування

= пункт 35: " Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, а насамперед є гарантією проти свавілля. По - перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правомірність; по - друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система";

= пункт 36: " Підстави прийняття рішення повинні бути узгодженими, чіткими, недвозначними й несуперечливими. Вони повинні давати можливість читачеві простежити логіку міркувань, які призвели суддю до ухваленого ним рішення ";

= пункт 37: " Обгрунтування повинно засвідчувати дотримання суддею принципів, проголошених Європейським судом з прав людини ";

= пункт 38: " У викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін, тобто на кожен окремий пункт вимог та на аргументи захисту. Це - важливий запобіжник, оскільки він дає можливість сторонам переконатися у тому, що їхні доводи були досліджені, а отже суддя взяв їх до уваги ";

= пункт 41: " 3 тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд ";

= пункт 42: " Щодо змісту, то судове рішення повинно містити дослідження фактичних обставин та питань права, що лежать в основі спору ";

= пункт 43: "При дослідженні фактичних обставин справи судді, можливо, доведеться розглянути заперечення стосовно доказів, особливо щодо їх прийнятності. Суддя має також вирішити, наскільки переконливими є фактичні докази, які ймовірно стосуються предмета спору ";

= пункт 44: "Дослідження питань права пов`язано із застосуванням правил національного, європейського та міжнародного права. В обґрунтуванні повинні міститися посилання на відповідні положення Конституції або відповідні норми національного, європейського або міжнародного права ";

= пункт 45:" Виклад обґрунтування на основі детального дослідження

розглянутих питань права слід готувати з особливою ретельністю з тим, щоб воно відповідало очікуванням сторін та суспільства ";

= пункт 47: "Визнаючи повноваження судді тлумачити закон, слід пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності. Адже юридична визначеність гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи. Справедливе ведення судового процесу, правильне застосування юридичних принципів та оцінювання фактів справи... є ключовими елементами, що сприяють досягненню високої якості рішень ".

Чи не основним аспектом обґрунтованості рішення згідно практики Європейського Суду з прав людини є необхідність продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Так, у пункті 58 Рішення у справі " Серявін та інші проти України " від 10 лютого 2010 року ( заява № 4909/04 ) зазначено: " Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати обов`язок.щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ".

У пункті 30 Рішення у справі " Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27 вересня 2001 року ( заява № 49684/99 ) вказано: " Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя ".

У рішенні у справі " Бендерський проти України " від 15 листопада 2007 року ( заява № 22750/02 ) Європейський суд "... нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних ( рішення у справі " Артіко проти Італії " від 13 травня 1980 року ).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді " заслухані ", тобто належним чином вивчені судом ( рішення у справі " Дюлоранс проти Франції " від 21 березня 2000 року, пункт 33; рішення у справі " Донадзе проти Грузії " від 7 березня 2006 року, пункти 32, 35 ).

Відповідно до ч.1 ст. 170 ЦПК України, боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4,5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст. 171 ЦПК України, заява боржника про скасування судового наказу, подана після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 цього Кодексу, повертається, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку для подання цієї заяви.

Судовий наказ було видано 08.08.2023 року, судовий наказ боржником отримано 07.09.23 року. Заяву про скасування судового наказу було подано до суду 21.09.2023 року, у зв`язку з чим, суддя вважає, що боржником не пропущено п`ятнадцятиденний термін з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів для подачі заяви про його скасування.

Заява відповідає вимогам ст. 170 ЦПК України, тому її необхідно прийняти до розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 171 ЦПК України у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження. В ухвалі про скасування судового наказу суд за клопотанням боржника вирішує питання про поворот виконання судового наказу в порядку, встановленому статтею 444 цього Кодексу.

Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зіст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто, Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

При цьому процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Окрім того судом також враховується, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII). Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Відтак, проаналізувавши обставини справи та вимоги закону, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки заборгованість, згідно наданих сторонами доказів - відсутня.

Оскільки заявник заперечує проти вимог стягувача та вважає їх необґрунтованими у повному обсязі, у відповідності до ч. 3 ст. 171 ЦПК України, виданий судом наказ підлягає скасуванню.

При цьому, представник заявника (стягувача), який звертався до суду із заявою про видачу судового наказу не позбавлений права звернення до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження, визначеному ЦПК України.

За приписами частини другої статті 164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 170, 171 ЦПК України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу - задовольнити.

Судовий наказ від 08.08.2023 року по справі № 530/1023/23, виданий Зіньківським районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" заборгованості за послуги з розподілу природного газу основного боргу 4973,68 грн. та судового збору в розмірі 268,40 грн.- скасувати.

Роз`яснити АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз»його право на звернення до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р.Должко