ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м.Суми

Справа №591/7045/22

Номер провадження 22-ц/816/962/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Державний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус» імені І. Г. Харитоненка Державної прикордонної служби,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус» імені І.Г. Харитоненка Державної прикордонної служби

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 квітня 2023 року в складі судді Сидоренко А. П., ухваленого у м. Суми, повний текст якого виготовлено 21 квітня 2023 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 , в особі представника адвоката Лепишка О. І., звернувся до суду з позовом до Державного ліцею - інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус» імені І.Г. Харитоненка Державної прикордонної служби, про стягнення середнього заробітку.

Вимоги мотивовані тим, що він перебуває у трудових відносинах із відповідачем на умовах безстрокового трудового договору на посаді сестри медичної відділення охорони здоров`я. 25 березня 2022 року між позивачем та добровольчим формуванням територіальної громади №22 Сумської міської територіальної громади був укладений контракт добровольця територіальної оборони. Враховуючи специфіку служби позивача у Добровольчому формуванні територіальної громади №2 Сумської міської територіальної громади, він з дати підписання контракту і по теперішній час залучався і продовжує залучатися до виконання обов`язків добровольця. При цьому, з дати укладення контракту і до 30 серпня 2022 року відповідач сплачував позивачу середній заробіток, а починаючи з вересня 2022 року жодних виплат від відповідача позивач не отримував.

З огляду на викладене, просив стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку у розмірі 23 861 грн 13 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн 00 коп.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Лепишка О. І., до Державного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус» ім. І.Г. Харитоненка Державної прикордонної служби про стягнення середнього заробітку задоволено.

Стягнуто з Державного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус» ім. І.Г. Харитоненка Державної прикордонної служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 23861 грн 13 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн 00 коп.

Вирішено при виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснити утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Державного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою ім. І.Г. Харитоненка Державної прикордонної служби на користь держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі Державний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус» ім. І.Г. Харитоненка Державної прикордонної служби, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував те, що з 01.09.2022, після передислокації Ліцею з м. Суми до м. Хмельницького, трудові відносини між Ліцеєм та позивачем фактично були припинені, оскільки місце роботи позивача, яке за ним зберігалося на час увільнення від виконання трудових обов`язків, вже не існувало, а працювати в нових умовах - за місцем дислокації Ліцею в м. Хмельницький, позивач не висловив бажання, тому підстав для збереження за позивачем середнього заробітку з 01.09.2022, відповідно до ч. 1 ст. 119 КЗпП України, відсутні.

Від представника позивача адвоката Лепишка О.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає апеляційну скаргу безпідставною і такою, що не містить жодних підстав для скасування рішення. На його думку, судом першої інстанції всебічно і повно з`ясовані фактичні обставини, які мають значення для справи та ухвалено законне та обґрунтоване рішення. Окрім того, у відзиві ставиться питання про стягнення на користь позивача з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 06 березня 2019 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, з 01 квітня 2019 року переведений на посаду сестри медичної відділення охорони здоров`я, що підтверджується копією трудової книжки. 31 жовтня 2022 року він був звільнений з роботи через відмову від переведення на роботу в іншу місцевість разом з Ліцеєм, на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України (а.с. 6-7).

25 березня 2022 року позивачем з командиром добровольчого формування №2 Сумської міської територіальної оборони укладено контракт добровольця територіальної громади, за умовами якого доброволець бере на себе зобов`язання, зокрема, виконувати завдання територіальної оборони в межах відповідної територіальної громади протягом строку дії контракту, відповідно до вимог визначених Законом України «Про основи національного спротиву», Положення про добровольчі формування територіальних громад, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 №1449.

Відповідно до п. 3 контракту на добровольця, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст. 119 КЗпП України. Контракт укладено строком на 3 роки (п. 5) (а.с. 8).

Наказом від 27 квітня 2022 року №70-ОС начальника Державного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою імені І.Г. Харитоненка Державної прикордонної служби України увільнено позивача з 27 квітня 2022 року із збереженням місця роботи, посади, середнього заробітку. Даний наказ прийнято на підставі заяви позивача, копії контракту з добровольчим формуванням.

Під час видання цього наказу відповідач керувався положеннями Законів України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу», указом Президента України від 29 грудня 2009 року №115/2009 «Про положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі», наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2022 року №84, ч. 1 ст. 119 КЗпП України (а.с. 41).

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 31 серпня 2022 року проведена державна реєстрація зміни місцезнаходження державного ліцею інтернату на м. Хмельницький (а.с. 43).

19 липня 2022 року сестрі медичній відділення охорони здоров`я ОСОБА_1 вручено письмове повідомлення про переведення на роботу в іншу місцевість разом з Ліцеєм, що підтверджується копією акту №23 про ознайомлення з персональним письмовим повідомленням про переведення, за згодою, на роботу в м. Хмельницький (а.с.42).

Відповідно до довідки від 27 грудня 2022року № 857, т.в.о командира добровольчого формування №2 Сумської міської ТРО ОСОБА_1 з 25 лютого 2022 року по 31 жовтня 2022 року зарахований до членства у добровольчому формуванні та виконував завдання територіальної оборони (а.с.10).

Відповідно до виписки по картковому рахунку позивача протягом періоду з 07 березня 2022 року по 31 серпня 2022 року йому виплачувалась заробітна плата (а.с. 14-15).

З вересня 2022 року виплата середнього заробітку позивачу була припинена, що не заперечується сторонами у справі.

Відповідно до довідки від 13 грудня 2022 року № 40-12 середньоденна заробітна плата позивача за період з лютого по березень 2022 року складає 554,91 грн. (а.с. 13).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протягом періоду виконання позивачем державних та громадських обов`язків у складі територіальної оборони, оскільки такі обов`язки можуть виконуватися у робочий час, зобов`язаний виплачувати позивачу середній заробіток. Виплата середнього заробітку з вересня по жовтень 2022 року була припинена відповідачем незаконно, оскільки такі дії не відповідають вимогам законодавства, та безпідставно, оскільки ніякого розпорядчого акта припинення виплат відповідачем не було винесено, тому з метою захисту порушеного права позивача суд вважав необхідним стягнути з відповідача середній заробіток за період з вересня по жовтень 2022 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Згідно з п. 2 ст. 1 Закону України «Про основи національного спротиву» добровольче формування територіальної громади воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони в межах території відповідної територіальної громади.

За положеннями ч. 2 ст. 24 вказаного Закону на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року №1449 членом добровольчого формування може бути громадянин України віком від 18 років, який проживає на території громади, де діє добровольче формування, пройшов медичний, професійний та психологічний відбір (перевірку) і уклав контракт добровольця територіальної оборони (п. 16 положення).

Форма контакту добровольця територіальної оборони затверджена наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2022 року № 84. Відповідно до пункту 3 контракту на Добровольця, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст.119 Кодексу законів про працю України.

За формою та змістом контракт, який був укладений позивачем з добровольчим формуванням №2 Сумської міської територіальної громади відповідає затвердженому зазначеним вище наказом.

Наведеними вище нормами законодавства гарантовано особам, що виконують державні або громадські обов`язки, до яких відносяться і члени добровольчих формувань територіальних громад, збереження місця роботи та середнього заробітку, якщо ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що на підставі заяви ОСОБА_1 та копії контракту добровольця територіальної громади відповідачем було видано наказ про увільнення позивача від виконання трудових обов`язків та збереження за ним середнього заробітку.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано суду доказів про видачу ним розпорядчих актів щодо припинення виплати позивачу середнього заробітку .

Відтак, наказ відповідача від 27 квітня 2022 року № 70-ОС, яким увільнено позивача від роботи зі збереженням місця роботи та виплатою середнього заробітку, припинив свою дію лише 31 жовтня 2022 року, в день винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у відповідача передбачених законом підстав для припинення виплати ОСОБА_1 середнього заробітку.

За встановлених обставин справи та вимог закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача з відповідача середнього заробітку у розмірі 23861 грн 13 коп.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для збереження за позивачем середнього заробітку з 01 вересня 2022 року, у зв`язку зі зміною місцезнаходження ліцею з м. Суми до м. Хмельницького, що свідчить про фактичне припинення трудових відносини між сторонами, оскільки зміна місцезнаходження юридичної особи не може бути підставою для припинення виплат, оскільки норма ч. 1 ст. 119 КЗпП України не пов`язує гарантію виплати середнього заробітку із перебуванням особи, що виконує державні чи громадські обов`язки у тому ж населеному пункті, де знаходиться роботодавець.

Окрім того, відповідно до ч. 9 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

З матеріалів справи вбачається, що заробітну плату позивач отримував на картковий рахунок, тому відповідач не позбавлений був можливості здійснювати виплати позивачу з іншої місцевості.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання ОСОБА_1 про стягнення на його користь з відповідача витрат на професійну правничу допомогу за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

При визначенні розміру витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів виходить з того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до ч. ч. 3-4ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 31 травня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Лепишком О.І. укладено договір про надання юридичних послуг та правничої допомоги ( а.с. 110-111), відповідно до якого адвокат надав юридичні послуги, зокрема, провів консультації з питань цивільного законодавства, з питань оскарження відповідачем судового рішення, здійснив дослідження, вивчення та правовий аналіз наданих позивачем документів апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції; підготував відзив на апеляційну скаргу. Сторонами погоджено фіксований розмір винагороди адвоката у розмірі 1000 грн., що підтверджується актом виконаних робіт (а.с. 113).

31 травня 2023 року ОСОБА_1 сплачено гонорар в розмірі 1000 грн., що підтверджується квитанцією ( а. с.112).

Враховуючи складність справи та обсяг необхідних адвокатом послуг, час, витрачений адвокатом на надання послуг, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Державного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою імені І.Г. Харитоненка Державної прикордонної служби на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1000 грн.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 367-369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус» імені І.Г. Харитоненка Державної прикордонної служби залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 квітня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Державного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою імені І. Г. Харитоненка Державної прикордонної служби на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1000 грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

В. Ю. Рунов