КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Ул'яновська О.В.
Єдиний унікальний номер справи № 759/820/23
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Універсам №12» про стягнення заробітної плати,

встановив:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 20 березня 2013 його було прийнято на роботу на посаду електромеханіка холодильного обладнання у ТДВ «Універсам №12» за сумісництвом, на умовах неповного робочого дня, на підставі табеля обліку фактично відпрацьованого часу, з окладом згідно штатного розпису.

Вказував, що трудові відносини між сторонами було припинено у 2019 році, але документів на підтвердження у позивача немає. Згідно з Відомостями реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування були здійсненні нарахування заробітної плати з липня 2017 року по жовтень 2019 року. Однак, позивач фактично не отримував заробітну плату за вказаний період.

Також зазначав, що відповідач визнав загальну суму боргу по заробітній платі у розмірі 39 000 грн.

Стверджував, що зазначені порушення роботодавця зумовлюють також пред`явлення вимоги про стягнення моральної шкоди.

На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з липня 2017 року по жовтень 2019 року у розмірі 50 986,50 грн, суму середнього заробітку за період з 31 жовтня 2019 року по 30 квітня 2020 року у розмірі 17 775,94 грн, моральну шкоду у розмірі 15 000 грн, а також стягнути судові витрати які пов`язані із розглядом справи, включаючи витрат на правову допомогу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неврахування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У апеляційні скарзі вказує, що надав суду належні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог. Апелянт вважає рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову немотивованим та необґрунтованим. Наголошує на тому, що відповідач не надав суду жодних доказів на спростування вимог позивача.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач ТДВ «Універсам №12» у встановлений строк не скористався.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заробітної плати, середнього заробітку та моральної шкоди у загальному розмірі 83 762,44 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, статтями 12, 13 ЦПК України, визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України, визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як видно із матеріалів справи, позивач на підтвердження факту перебування у трудових відносинах з відповідачем надав суду копію Наказу 040-к, відповідно до якого ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду електромеханіка холодильного обладнання у ТДВ «Універсам №12» за сумісництвом, на умовах неповного робочого дня, на підставі табеля обліку фактично відпрацьованого часу, з окладом згідно штатного розпису (а.с. 17).

Згідно з Відомостями реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування були здійсненні нарахування заробітної плати з липня 2017 року по жовтень 2019 року (а.с. 44-49).

Жодного доказу на підтвердження факту припинення трудових відносини між сторонами у 2019 році суду не надано.

Обгрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 як на доказ посилався на графік погашення заборгованості з виплати заборгованості по заробітній платі між позивачем та відповідачем від 25 листопада 2019 року із визначенням остаточного терміну погашення заборгованості у розмірі 31500 грн до 15 лютого 2020 року (а.с. 34).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами ч. ч. 1, 3 та 4 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи зі змісту ст. 21 КЗпП України трудовий договір спрямований на здійснення та забезпечення трудових функцій працівника. Згідно зі ст. 626 ЦК України цивільно-правовий договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тобто предметом трудового договору є праця людини, а предметом цивільно-правових відносин результат такої праці.

Із пояснень представника позивача судом першої інстанції з`ясовано, що ОСОБА_1 та відповідач 25 листопада 2019 року підписали графік погашення заборгованості з виплати заборгованості по заробітній платі із визначенням остаточного терміну до 15 лютого 2020 року погашення заборгованості у розмірі 31 500 грн.

Разом з цим, із наданої суду копії вказаного графіку, неможливо зробити висновок щодо обставин та періоду утворення такої заборгованості.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наданий позивачем графік заборгованості не є належними, допустимим та достатнім доказом у розумінні ст. 77, 78, 79, 80, 100 ЦПК України та не може бути взятий за єдину основу для задоволення позовних вимог, оскільки він не доводить факт існування заборгованості по заробітній платі саме за період: за липень 2017 року по жовтень 2019 року визначений позовними вимогами у розмірі 50986 грн 50 коп.

При цьому, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження порядку нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати.

Представником позивача на спростування доводів відповідача не надано відповіді на здійсненні адвокатські запити, які містяться у матеріалах справи (а.с. 25-26) так само як і відповідачем не надано належної відповіді на ухвалу суду про витребування доказів (а.с. 99), а тому суд позбавлений можливості встановити факт виконання позивачем відповідних робіт за які потрібно сплатити кошти відповідачу.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність факту виконання позивачем відповідних робіт у ТДВ «Універсам №12» у період за липень 2017 року по жовтень 2019 року включно, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки позивач не довів належними, достовірними та достатніми доказами обставини, на які він посилається як на підстави своїх позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із його недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги щодо подання позивачем всіх необхідних доказів на підтвердження вимог позовної заяви відхиляються колегією суддів як безпідставні та такі, що не підтверджуються матеріалами справи.

Апеляційний суд також звертає увагу, що із наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити конкретний період, протягом якого сторони перебували у трудових відносинах.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова