Дата документу 12.09.2023 Справа № 337/4038/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 337/4038/22 Головуючий у 1 інстанції: Мурашова Н.А.
№ 22-ц/807/1266/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Калініна-Заяць Юлія Михайлівна на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк», третя особа Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії рф проти України,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2022 рокуОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк», третя особа Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії рф проти України,

В обґрунтування позову зазначав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт.Приазовське Приазовського р-ну Запорізької обл., в якому постійно проживав до 06.05.2022р. В 2001р. він закінчив Мелітопольське професійно-технічне училище №56, в 2002р. загальноосвітню вечірню заочну середню школу в смт.Приазовське. ІНФОРМАЦІЯ_2 загинув його батько, який похований на кладовище в смт.Приазовське. Він мав велику родину бабусів, дідусів, дядів а тіток, двоюрідних братів та сестер, багато друзів та знайомих, з якими проводив час, зустрічались на свята, їздили на відпочинок. Як громадянин демократичної європейської держави він почувався захищеним, подорожував, мав стабільну роботу та не боявся за життя, планував створити сім`ю та народити дітей. Але в одночасся його життя було зруйноване повномасштабним військовим вторгненням збройних сил російської федерації на територію України, наслідком чого 25.02.2022р. стала окупація смт.Приазовське. З цього часу він втратив своє звичне спокійне життя. В селищі була зосереджена військова техніка, виставлені блокпости, представники окупаційних збройних сил рф утримувати цивільне населення в страху, проводили огляди та обшуки помешкань, в т.ч. і в його житлі, постійно на вулиці змушували його роздягатись, перевіряли документи. Таке життя стало для нього нестерпним і він вимушений був евакуюватись на підконтрольну територію України в м.Запоріжжя, де зареєструвався як ВПО. Життя, яким він звик жити свої 38 років, перекреслилось, частина друзів та родичів залишилась в смт.Приазовське, вони не мають змоги виїхати на підконтрольну територію України через відсутність «зелених коридорів», він втратив з ними зв`язок. Інша частина родичів та знайомих виїхали або за кордон, або в інші міста України і він також не має змоги з ними зустрічатись. В м.Запоріжжі йому довелось шукати житло та нову роботу, заводити нові знайомства. Вся побутова техніка та меблі, тобто усі цінні речі, залишились в смт.Приазовське і навряд чи він коли-небудь поверне їх, оскільки після його від`їзду в його помешканні окупаційні війська провели обшук. Право на життя гарантоване не лише Конституцією України, але й міжнародними конвенціями. Той факт, що з 2014р. РФ чинить збройну агресію проти України, а 24.02.2022р. здійснила повномасштабне військове вторгнення та окупувала частину території України, а й відтак порушила усі наявні міжнародні норми права, суверенітет України та основоположні права громадян України, є загальновідомим та не підлягає доведенню. У зв`язку з цим РФ не може посилатись і на судовий імунітет при розгляді справ такої категорії. Вказані обставини є підставою для відшкодування йому російською федерацією моральної шкоди, яку він оцінює в 1 000 000,00грн..

Посилаючись на вищезазначене просив суд, стягнути з Російської Федерації та АТ «Міжнародний резервний банк» солідарно на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії РФ проти України, 1 000 000,00грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2023 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі адвоката Калініна-Заяць Ю.М. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт.Приазовське Приазовського р-ну Запорізької обл., з 23.05.2001р. по т.ч. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією його паспорту громадянина України (арк..7).

Відповідно до довідки №2330- від 18.05.2022р. позивач взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_2 (арк..8).

Згідно з атестатом про повну загальну середню освіту НОМЕР_1 від 21.06.2022р. позивач ОСОБА_1 в 2002р. закінчив Приазовську загальноосвітню вечірню (змінну) заочну середню школу (арк..9-10).

Згідно з дипломом кваліфікованого робітника НОМЕР_2 від 30.06.2022р. позивач ОСОБА_1 в 2001р. закінчив Мелітопольське професійно-технічне училище №56 і здобув кваліфікацію тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва (арк..11-12).

Загальновідомим, а й відтак таким, що не підлягає доведенню, є той факт, що Російська Федерація з 20.02.2014 року здійснює збройну агресію проти України, частиною якої стало повномасштабне вторгнення збройних формувань рф на територію України 24.02.2022р. та тимчасова окупація частини її територій.

Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України із 05.30год. 24.02.2022р. в Україні введено воєнний стан, який діє по теперішній час.

Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022р., Приазовська селищна територіальна громада Мелітопольського району Запорізької області з 24.02.2022р. є тимчасово окупованою рф територією України.

Суд першої інстанції констатував, що відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Разом з тим, суд відмовив у задоволенні позову. При цьому суд виходив з того, що дійсно відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Також суд зазначив та обґрунтував положення ч..9,10 ст.5 цього ж Закону відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, за якими юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Крім цього, суд першої інстанції докладно виклав та обґрунтував відсутність у Російської Федерації імунітету щодо відповідальності за такими позовами, виходячи з наступних положень закону.

Ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

За усталеною практикою ЄСПЛ обмеження права на справедливий суд, зокрема, шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду.

«Надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60).

Натомість враховуючи збройну агресію проти України, заперечення її суверенітету та незалежності, вчинення геноциду народу України, що визнано міжнародними інстанціями серйозним порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права, Російська Федерація як держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Тож, як правильно зазначив суд першої інстанції, звернення до українського суду є єдиним ефективним засобом судового захисту порушених прав та законних інтересів позивача і РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти України, порушивши її суверенітет та територіальну цілісність, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України.

Натомість відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив х недоведеності її завдання позивачеві.

Судова колегія вважає, що такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи,

Так, суд першої інстанції вважав, що позивач та його представник в порушення ст.12,13,81 ЦПК України не надали суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження факту завдання позивачу неправомірними діями рф моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача в судовому засіданні у суді першої та апеляційної інстанції зазначила, що моральна шкода позивача полягає у душевних стражданнях, які він зазнав внаслідок протиправної поведінки щодо себе, а саме через неправомірну збройну агресію рф проти України та окупацію смт.Приазовське Запорізької області, у зв`язку з чим він вимушений був виїхати на підконтрольну територію України, залишити постійне місце свого проживання та роботи, родичів, друзів, втратив житло, роботу, усталені соціальні зв`язки.

Суд першої інстанції на спростування цього зазначив, що ні діючим національним законодавством, ні міжнародними конвенціями не передбачено такої юридичної основи, яка б визначала безумовне право особи на відшкодування моральної шкоди внаслідок самого факту збройної агресії.

При цьому суд не врахував, що у позові йдеться не про сам факт збройної агресії , а про те, що через нього позивач зазнав фактично примусового внутрішнього переміщення на підконтрольну територію України з тимчасово окупованого РФ смт.Приазовське, де він народився, отримав освіту та проживав тривалий час, що підтверджується доданими до позовної заяви документами (копіями паспорту, довідки ВПО, атестату, диплому), та зміна у зв`язку з цим звичних життєвих зв`язків не є свідченням спричинення позивачу моральної шкоди, тобто немайнових втрат внаслідок душевних страждань.

Судова колегія вважає, що безсумнівно переміщення особи з місця постійного проживання з усталеним способам життя до іншого міста за умови відсутності будь-кого наміру змінити узвичаєний спосіб життя, вже завдає людині моральну шкоду.

Суд першої інстанції виходив з того, що жодними доказами не зафіксовано, що під час перебування на тимчасово окупованій території або при виїзді з неї позивач як колишній військовослужбовець піддавався незаконному переслідуванню, обшуку, приниженню або іншим протиправним діям, які викликали у нього душевні страждання, на що також вказала представник позивача в судовому засіданні.

Разом з тим загальновідомим є той факт, що особи, які були колишніми військовослужбовцями, що приймали участь у АТО, інші особи, які виявляли спротив проти військової агресій, а також їх родичі, були предметом особливої уваги окупантів та піддавалися арештам, катуванням тощо.

За таких обставин, будучи колишнім військовослужбовцем АТО, позивач мав підстави для особливого хвилювання за своє життя та здоров`я та безпеку своїх родичів.

Тож висновок суду першої інстанції про те, що немає підстав вважати, що позивач зазнав моральної шкоди, навіть враховуючи його примусове переселення та зміну звичайного життя,не є переконливим.

Відтак судова колегія вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню в частині відшкодування моральної шкоди за рахунок держави російська федерація.

Визначаючи розмір відшкодування, судова колегія виходить з того, що збройна агресія російської федерації безпосередньо торкнулася життя позивача, який був вимушений покинути місце постійного проживання, втратив зв`язки з родиною, хвилювався за їх та своє життя, зазнав незручностей та хвилювань при переїзді з окупованої території, а відтак вважає що заявлені позивачем вимоги у розмірі 1000 000 гр. не суперечать засадам розумності та справедливості.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2023 року у цій справі скасувати у частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди з російської федерації.

Ухвалити нове рішення в цій частині позовних вимог.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 000 000 гр. ( один мільйон гр..)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков