Справа №706/114/23
2/705/1727/23

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 жовтня 2023 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області
в складі: головуючого судді Гудзенко В.Л.
при секретарі Музичук Л.В.
за участю позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умані цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами та за порушення виконання грошового зобов`язання,
Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задоволити, посилаючись на обставини, що викладені у позові.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи в суд не подавали.
У справі достатньо матеріалів про правовідносини сторін, за таких обставин суд вважає, що справу можливо розглядати без участі відповідачів. Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює судове рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.
Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
Судом встановлено.
Як вбачається з позовної заяви та постанови Черкаського апеляційного суду від 20 квітня 2022 року, відповідно до розписки від 10.09.2016 ОСОБА_2 , житель АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , 00470125 від 19.04.2014 року, ідентифікаційний код НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , дата нерозбірлива, ідентифікаційний код НОМЕР_3 , позичили у ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , гроші в сумі 3000 (три тисячі) доларів США і зобов`язались їх повернути до 1 квітня 2019 року. Зміст розписки без зазначення конкретної особи містить відомості про те, що гроші від ОСОБА_1 отримав, а також умову про те, що у випадку не повернення в строк буде нараховуватись пеня з 2 квітня 2019 року від позиченої суми за дану кожну прострочену добу 5%. Після підписів у розписці наявний запис від 07.01.2020 року про визнання боргових зобов`язань та закриття питань по боргах через 2-3 місяці. Отже, виходячи зі змісту боргової розписки, оригінал якої знаходився у позивача на момент подачі позову, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 взяли в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3000 дол. США. Колегія суддів вважала за важливе вказати, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції при перегляді рішення суду першої інстанції, відповідачами ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 боргові зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 у сумі 3000 дол. США за розпискою від 10.09.2016 року не заперечувалися.
Колегією суддів апеляційного суду достовірно встановлено той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 у розмірі 3000 дол. США. На момент подачі позову до суду ОСОБА_1 , відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргові зобов`язання не виконані та не спростовані відповідачами.
Крім того, колегією суддів апеляційної інстанції вказувалося, що у позивача були відсутні правові підстави нараховувати передбачену розпискою пеню за несвоєчасність виконання зобов?язань за договором позики, оскільки строк дії договору позики закінчився відповідно 01 квітня 2019 року, як за розпискою від 10.09.2016 року, так і за розпискою від 22.10.2018 року і позикодавець мав право на отримання гарантій належного виконання зобов?язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення пені. Однак таких вимог позивачем ОСОБА_1 заявлено не було.
А відтак позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за угодою позики від 10.09.2016 року 3000 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за угодою позики від 22.10.2018 року 1500 доларів США.
Відповідно до ст..18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Суд, вирішуючи питання про те, чи можна нараховувати проценти за користування коштами у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України з настанням терміну повернення позики, зазначає наступне.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)».
Судом встановлено, що предметом спірного договору позики була іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.
Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-36цс14.
Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Позивач заявляючи вимогу про стягнення процентів за користування кредитними коштами та визначаючи розмір процентів за користування від суми позики, виходив із рівня облікової ставки НБУ.
З такими висновками погодитися не можна з огляду на наступне.
За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року N 679-XIV "Про Національний банк України" (далі - Закон N 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.
Із викладеного в Положенні про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року N 389, можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.
Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі N 6-2667цс16.
Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.
Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.
Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Тому вимога позивача про стягнення процентів за користування кредитними коштами з відповідачів задоволення не підлягає.
Щодо нарахування та стягнення 3 % річних, зазначити наступне.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року N 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Відповідачі не були позбавлені можливості спростувати розрахований розмір заборгованості за 3 % річних, проте не вчинили таких дій на спростування визначеного позивачем розміру позовних вимог.
З наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних від простроченої суми боргу суд не погоджується і вважає, що сума трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договорами позики розраховується з урахуванням боргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в сумі 3000 дол.США та боргу ОСОБА_2 в сумі 1500 дол. США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 02.04.2019 до дня ухвалення судового рішення 06.10.2023, що становить 1648 днів, помноженого на 3% поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Тобто 3000 ?3?1648/ 100 /365 =406,36 дол.США;
1500 ?3?1648/ 100 /365 =203,18 дол.США.
Таким чином, з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 406,36 дол. США; з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 203,18 дол. США.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу понесених позивачем, то суд виходить з наступного.
Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Із аналізу ст. 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката має стягуватись на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.
Разом з цим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Позивачем до позову було долучено угоду про надання правничої допомоги від 20.01.2023 та квитанцію про оплату витрат на правничу допомогу на суму 3000грн.
Суд, вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу, виходить з того, що позивач має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Враховуючи складність справи, часткове задоволення позовних вимог суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат за правову допомогу в розмірі 3000 грн..
Згідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, а відповідач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, то з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позову пропорційно задоволених вимог у розмірі 74 грн. 43 коп.
У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, так як є інвалідом другої групи, слід компенсувати ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 148,85 грн. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10-13, 18, 19, 76-81, 247, 258, 259, 263-265, 273,280 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами та за порушення виконання грошового зобов`язання - задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 та ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , 3% річних у розмірі 406,36 дол.США.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , 3% річних у розмірі 203,18 дол.США.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову пропорційно задоволених вимог у розмірі 74 грн. 43 коп..
Компенсувати ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 148,85 грн. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки відповідач ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи та звільнений від сплати судового збору.
Стягнути з солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
Копію рішення направити сторонам по справі.
Заочне рішення може бути переглянуте Уманським міськрайонним судом Черкаської області за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
На рішення може бути подана апеляційна скарга позивачем до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст. 284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення виготовлено 09.10.2023.
Суддя В.Л. Гудзенко