ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7845/23 Справа № 182/5757/21 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцько-Шаховал І.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/2576/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2023 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 липня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі АТ «Українська залізниця») про стягнення недоплаченої частини заробітної плати.

Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 08 травня 2013 року, відповідно до наказу № 245/ОС від 08 травня 2013 року, працював на посаді помічника машиніста електровоза в оборотному локомотивному депо Нікополь та 22 січня 2021 року звільнений з посади помічника електровоза структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України.

В період з 2017 року та 2018 року позивачу надавалась щорічна відпустка та з цього приводу позивач звертався до відповідача з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення, яка кожного разу була проігнорована.

10 серпня 2021 року відповідач, на звернення до позивача, надав розрахункові листи з 2013 року по 2020 рік.

13 серпня 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату належних сум за період з 2013 року по 2020 рік, однак, будь-які виплати відповідачем здійснено не було.

Зазначає, що відповідач проігнорував п.3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки, який є чинним по цей час, не надав матеріальну допомогу на оздоровлення в повному розмірі, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Як вбачається з п.3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки, який є чинним по цей час, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідно до ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситись тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Відповідно до ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є не дійсними. Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними.

За таких обставин, вважає, що відповідач безпідставно відмовив відшкодувати недоплачену суму матеріальної допомоги позивачу.

Так, за 2017 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 3 200 грн 00 коп., хоча відповідачем було сплачено суму в розмірі 2 202 грн 50 коп., а залишок становить 1 023 грн 18 коп.

За 2018 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 3 723 грн 00 коп., хоча відповідач нарахував лише 2 202 грн 50 коп., а залишок становить 1 520 грн 50 коп.

За 2019 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 3 723 грн 00 коп., хоча відповідач нарахував лише 2 401 грн 25 коп., а залишок становить 1 321 грн 75 коп.

Тобто, з урахуванням зазначеного, недоплачена сума за період з 2017 по 2019 роки становить 3 865 грн 43 коп.

Крім цього, відповідач зобов?язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою суми в розмірі 78 091 грн 56 коп., з яких: 5 3076 грн 62 коп. неотримана частка належної заробітної плати за робочі дні вимушеного прогулу за період з 2013-2020 роки, 20 060 грн. 64 коп. інфляційні збитки та 4 954 грн 30 коп. 3 % річних, в порядку, визначеному законом № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: стягнути з відповідача 5 077,33 грн, з яких: 3 839,75 грн - недоплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017-2018 роки, 863,00 грн інфляційні втрати, 374,58 грн 3% річних, та 78 091,56 грн, з яких: 53 076,62 грн не отримана частка належної заробітної плати за робочі години вимушеного прогулу за період 2013-2020 року, 20 060,64 грн інфляційні збитки, 4 954.30 грн 3% річних, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму в загальному розмірі 7 904 грн 80 коп.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 грн 00 коп., сплачений останнім при подачі позову до суду.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду в частині задовлених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процессуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем ОСОБА_1 було заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 4 077,33 грн, з яких: 2 839,75 грн - недоплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017-2018 роки, 863,00 грн інфляційні втрати, 374,58 грн 3% річних, та 78 091,56 грн, з яких: 53 076,62 грн не отримана частка належної заробітної плати за робочі години вимушеного прогулу за період 2013-2020 року, 20 060,64 грн інфляційні збитки, 4 954,30 грн 3% річних, та за час розгляду справи позовні вимоги змін, доповнень та уточнень не зазнали, тобто позивач взагалі не звертався до суду із вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог та взагалі дійшов помилкового висновку про можливість стягнення коштів за час «вимушеного прогулу, оскільки такі обставини судом не були втановлені.

Зазначає, що суд не врахував правовий висновок у справі Верховного Суду №120/444/22-а про те, що матеріальна допомога для оздоровленя може виплачуватися працівникові один раз на рік, при наданні будь-якої частини щорічної основної відпустки за заявою працівника, а ОСОБА_2 не надав суду належних доказів звернення до роботодавця із відповідними заявами та протягом роботи не заявляв про порушення його трудових прав. При цьому, відповідач вказує й на те, що матеріальна допомога на оздоровлення була виплачена ним позивачу ОСОБА_1 у повному обсязі добровільно у передбаченому законом розмірі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 08 травня 2013 року, відповідно до наказу № 245/ОС від 08 травня 2013 року, ОСОБА_1 прийнятий на посаду помічника машиніста електровоза в оборотному локомотивному депо Нікополь Регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

22 січня 2021 року позивач звільнений з посади помічника електровоза структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України (т. 1 а.с.42-52).

Пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24 жовтня 2011 року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (т. 1 а.с.23).

Згідно з п.1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Відповідно до спільної Постанови керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року, замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (т. 1 а.с.53-59).

Позивачу ОСОБА_1 , у період з 2017 року по 2019 рік, надавалась щорічна тарифна відпустка.

Згідно наявних в матеріалах справи довідок, позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: за 2017 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 3 200 грн. 00 коп., хоча відповідачем було сплачено суму в розмірі 2 202 грн. 50 коп., а залишок становить 1 023 грн. 18 коп.

За 2018 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 3 723 грн. 00 коп., хоча відповідач нарахував лише 2 202 грн. 50 коп., а залишок становить 1 520 грн. 50 коп.

За 2019 рік сума матеріальної допомоги, яка підлягала сплаті, становила 4 173 грн. 00 коп., хоча відповідач нарахував лише 2 401 грн. 25 коп., а залишок становить 1 321 грн. 75 коп. (т. 1 104-134).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, позивач посилався на те, що відповідачем по справі були порушені умови Колективного договору щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому п. 3.1.5 Колективного договору.

Зважаючи на порушення строків виплати належних йому сум, позивач вважав, що має право на компенсацію втраченої частини доходів, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати або її частини, в порядку, передбаченому Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159.

Задовольняючи частково зазначені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття 31.03.2017 року спільної Постанови керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2000 грн., тому при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5 Колективного договору.

При цьому, суд дійшов висновку, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5 Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, Колективним договором.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що, зважаючи на порушення строків виплати належних йому сум, позивач має право на компенсацію втраченої частини доходів, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати або її частини, в порядку, передбаченому Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159, визначивши суму компенсації в розмірі 173,94 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.

Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, який був чинним на момент виникнення правовідносин сторін, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Згідно з п. 1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної Постанови керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був становлений на рівні 1600 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1762 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2205,50 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2007 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2508,75 грн. мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн.

Таким чином, прийняття 31.03.2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2000 грн., тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5 Колективного договору, й доводи апеляційної скарги в цій частині є неприйнятними та не спростовують наведеного.

При цьому, судом першої інстанції вірно враховано положення статті 9 КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Колегією суддів не приймаються доводи відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст.22, 58 Конституції України, ст. 9 КЗпП України, колегія суддів дійшла висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотньої сили.

Як вже зазначалося вище, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., тоді як прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був становлений на рівні 1600 грн.

Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив його право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги.

Твердження ж відповідача про те, що, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, колегією суддів не приймаються, так як вказані зміни потягли зміну реального розміру допомоги, про що зазначено вище.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5 Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо" Криворізького локомотивного депо» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.5 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31.03.2017 року спільна Постанова керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

Вищенаведеним спростовуються доводи апелційної скарги про те, що матеріальна допомога на оздоровлення була виплачена позивачу ОСОБА_1 у повному обсязі добровільно у передбаченому законом розмірі.

Не приймаються колегією суддів й доводи відповідача про те, що суд не врахував правовий висновок Верховного Суду у справі №120/444/22-а та ОСОБА_2 не надав суду належних доказів звернення до роботодавця із відповідними заявами про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення та протягом роботи не заявляв про порушення його трудових прав, адже, матеріалами справи підтверджено, що протягом спірного періоду позивач ОСОБА_1 перебував у відпустках та йому виплачувалася матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі меншому, аніж передбачено наведеними правовими нормами.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення, у період з 2017 року по 2019 рік, у розмірі 3 865,43 грн. є неправомірними, й заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до статі 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Пунктами 2,3 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно із Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (пункт 4) сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

01 січня 2016 року набули чинності зміни до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", якими у частину 1 статті 4 внесено зміни згідно із Законом №911-VIII від 24 грудня 2015 року та її редакція викладена таким чином: Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

У статтях 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зазначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до постанови КМУ №159 від 21 лютого 2001 року сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013р. №9-рп/2013 у справі № 118/2013 за конституційним зверненням громадянина… щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення ч.2 ст.233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмежень будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (п. 1 резолютивної частини рішення).

Крім того, є також наступна судова практика з цього питання. Так, ВСУ роз`яснив, що Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. ВСУ зауважив, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення (постанова ВСУ від 11.07.2017 року у справі № 21-2003а16).

З урахуванням наведених вище норм права, колегія суддів суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те що, зважаючи на порушення строків виплати належних йому сум, позивач має право на компенсацію втраченої частини доходів у розмірі 173,94 грн, який відповідачем в апеляційній скарзі не спростовано.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача недоотриманої частки належної заробітної плати за робочі години вимушеного прогулу за період з 2013 року по 2020 рік, у загальному розмірі 78 091,56 грн, позивач посилався на те, що АТ «Українська залізниця» у вказаий період не було забезпечено працівника роботою відповідно до місячної норми годин, чим позбавлено його конституційного права на працю, що виключило можливість заробляти собі на життя працею, яку позивач вільно обрав та на яку він вільно погодився, а тому роботодавець має компенсувати позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу у період його роботи на АТ «Українська залізниця», з урахуванням інфлцяційних втрат та 3% річних.

Частково задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції керувався сттатею 117 КЗпП України, якою передбачено компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, та виходив з того, що розмір невиплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2019 рік становить 3 865 грн. 43 коп., тому, при визначенні розміру належної частки заробітної плати за робочі години вимушеного прогулу, суд враховує співмірність заявлених до стягнення сум, характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, у зв`язку з чим приходить до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних виплат у сумі 3 865 грн. 43 коп.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача недоотриманої частки належної заробітної плати за робочі години вимушеного прогулу за період з 2013 року по 2020 рік, у загальному розмірі 78 091,56 грн, названих вимог закону не дотримався.

Так, спір між сторонами виник з приводу вимушеного прогулу ОСОБА_1 у період його роботи на АТ «Українська залізниця» з 2013 року по 2020 рік, у зв?язку з недотриманням роботодавцем умов трудового договору та незабезпечення працівника роботою відповідно до місячної норми годин.

При цьому, статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Позивач ОСОБА_1 не ставив перед судом питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а, згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи виключно в межах заявлених позовних вимог.

Перевіряючи доводи ОСОБА_1 щодо наявності правових підстав для стягнення на його користь заробітної плати за період вимушеного прогулу з 2013 року по 2020 рік, колегія суддів дійша наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 працював в АТ «Українська залізниця» на посаді помічника машиніста електровоза з 08 травня 2013 року по 22 січня 2021 року (т. 1 а.с.42-52).

Відповідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Вимоги статті 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті.

Згідно статті 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

Відповідно до статті 58 КЗпП України при змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності.

Статтею 61 КЗпП України передбачено, що на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51 КЗпП України).

Відповідно до пункту 6 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 138 від 19 квітня 2006 року, обліковий період установлюється в колективному договорі підприємства. Він охоплює робочий час і години роботи у вихідні і святкові дні, години відпочинку. Щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, встановлена графіком, може коливатися протягом облікового періоду, але загальна сума годин роботи за обліковий період має дорівнювати нормі робочого часу в обліковому періоді. Обліковим періодом при підсумованому обліку робочого часу, як правило, є місяць. В окремих випадках застосовуються інші облікові періоди - декада (10 календарних днів місяця), квартал, півріччя, рік тощо.

З матеріалів справив вбачається, що згідно п.п. 4.1.4. Колективного договору, для працівників депо, у тому числі працівникам локомотивних бригад, запроваджено підсумований облік робочого часу з періодом місяць (т. 1 а.с. 57), що узгоджується з вимогами статті 50 КЗпП України.

Відповідно до пункту 12 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, підсумований облік робочого часу кожного працівника здійснюється за табелем виходів на роботу та затвердженим графіком роботи (змінності) за обліковий період. Облік робочого часу по кожному працівнику має провадитись наростаючим підсумком з початку встановленого облікового періоду.

Особливості регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників, безпосередньо пов?язаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обсуговуванням пасажирів на залізницях і метрополітенах України затверджено наказом від 10.03.1994 року №40-Ц (а.с. 243-250), пунктом 3.1. Наказу 40-Ц визначено, що робота працівників локомотивних бригад організовується за нарядною (безвикликовою) системою явки на роботу.

Відповідно до Положення про оплату праці працівників АТ «Українська залізниця», затвердженого протокольним рішенням засіданя правління АТ «Українська залізниця» від 06.07.2021 №Ц-56/78 Ком.т. та «Методики розрахунку оплати праці робітників локомотивних бригад та видами оплати з маршруту машиніста», затвердженої наказом від 03.04.2019 №228 (т. 1 а.с. 236-242), оплата праці працівників локомотивних бригад у вантажному русі здійснюється за відрядно-преміальною оплатою праці за фактично виконану роботу.

Як встановлено судом, оплата праці позивача ОСОБА_1 здійснювалася за відрядно-преміальною оплатою праці за фактично виконану роботу, із застосуванням підсумованого обліку робочого часу, а тому колегією суддів не приймаються доводи ОСОБА_1 про те, що за період його роботи в АТ «Українська залізниця» мав місце його вимушений прогул внаслідок недопрацювання до норми робочого часу.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стянення на його користь заробітної плати за період вимушеного прогулу з 2013 року по 2020 рік задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з відповідача суми в розмірі 3 865 грн. 43 коп., як суми, яка є неотриманою часткою належної заробітної плати за робочі години вимушеного прогулу, з ухваленням нового рішення відмову в задоволенні цих позовних вимог, у зв?язку з чим змінює загальний розмір суми, стягнутої з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , шляхом його зменшення до 4 039,46 грн (7 904,80 грн 3 865,34 грн).

В іншій частині рішеня суду є законним та обгрутованим, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2023 рокув частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми в розмірі 3 865 грн. 43 коп., як суми, яка є неотриманою часткою належної заробітної плати за робочі години вимушеного прогулу- скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2023 рокузмінити в частині загального розміру сум, стягнутих з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ), зменшивши цей розмір з 7 904 гривень 80 копійок до 4 039 (чотирьох тисяч тридцяти дев?яти) гривень 46 (сорока шести) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 веерсня 2023 року.

Головуючий:

Судді: