Справа № 464/978/23 Головуючий у 1 інстанції: Теслюка Д.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1382/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

без участі сторін,розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання на підставі рішення суду,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2023 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання на підставі рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що між сторонами в судовому порядку вирішено спір про поділ майна подружжя. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 лютого 2017 у справі №464/7011/16-ц вирішено поділити автомобіль марки «Mitsubishi» (модель ASX), 2015 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , тип загальний легковий універсал-В, р.н. НОМЕР_2 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 частки як спільне майно подружжя; визнано за відповідачем право власності на вказаний автомобіль; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 152 330 грн компенсації в рахунок 1/2 частини у праві спільної сумісної власності та судові витрати.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2017 вказане рішення скасовано та ухвалено нове рішенням, яким у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 27 лютого 2019 рішення суду першої інстанції від 28 лютого 2017 в частині визнання спільним майном подружжя автомобіль марки «Mitsubishi» (модель ASX), 2015 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , тип загальний легковий універсал-В, р.н. НОМЕР_2 , та його поділ між сторонами по 1/2 частки, залишено без змін.

Разом з тим, 14 лютого 2018 відповідачем укладено договір купівлі-продажу 4641/2018/825465 спірного автомобіля з ОСОБА_4 до ухвалення кінцевого рішення Верховним Судом. Таким чином, відчуження автомобіля здійснено відповідачем одноособово, без згоди позивачки, а кошти від продажу автомобіля використано ним самостійно і жодних грошових коштів позивачці не повернуто. Вказане встановлено рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 листопада 2019 у справі №464/2776/19, яким вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 компенсацію у рахунок 1/2 частини у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль у розмірі 155 675 грн, судовий збір в розмірі 1 556,75 та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 липня 2020 зазначене рішення залишено без змін. 21 жовтня 2020 приватним виконавцем Михайловським С.В. відкрито виконавче провадження про примусове виконання рішення суду від 22 листопада 2019, однак станом на 22 лютого 2023 відповідачем не вчинено жодних дій щодо повернення позивачці грошових коштів у добровільному порядку, заборгованість в межах виконавчого провадження не погашена і таке порушення грошового зобов`язання є триваючим.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 листопада 2021 у справі №464/6424/21 з ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду, стягнуто за період з 28 липня 2020 по 02 вересня 2021 інфляційні витрати у розмірі 16 671,25 грн, 3% річних у розмірі 5 320,64 грн, судові витрати в сумі 908 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн.

З урахуванням наведеного, позивачка із покликанням на норми ст.625 ЦК України, просила стягнути з відповідача на її користь суму нарахованого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто з 03 вересня 2021 по 31 січня 2023, що становить 58 949,41 грн.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за невиконання грошового зобов`язання на підставі рішення суду інфляційні втрати у розмірі 10 592 грн. 28 коп. та 3% річних в розмірі 2 305 грн. 83 коп., а всього 12 898 (дванадцять тисяч вісімсот дев`яносто вісім) грн.. 11 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір в сумі 234 грн. 90 коп. та 2 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а всього 2 234 (дві тисячі двісті тридцять чотири) грн 90 коп.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального права, що полягає у безпідставному застосуванні до спірних правовідносин пункту 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем);

Також стверджує, що судом порушено норми процесуального права щодо справедливого і неупередженого розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, оскільки безумовно прийнято лише позицію відповідача та надано перевагу поданим ним доказам та зроблено висновки, які не відповідають встановленим обставинам, що мають значення для справи та підтвердженні належними, допустимими та достовірними доказами, дослідженими судом;

Стверджує, що в оскаржуваному рішенні безпідставно та необґрунтовано зменшено розмір витрат позивача на правову допомогу, яку він очікує понести в майбутньому.

На думку скаржника, оскаржуване рішення суду ухвалено судом першої інстанції за невідповідності висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування завдання цивільного судочинства, що в сукупності свідчить, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 24 серпня 2023 року, є дата складення повного судового рішення 18 вересня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 лютого 2017 у справі №464/7011/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено, вирішено поділити автомобіль марки «Mitsubishi» (модель ASX), 2015 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , тип загальний легковий універсал-В, р.н. НОМЕР_2 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 частки як спільне майно подружжя; визнано за відповідачем право власності на вказаний автомобіль; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 152 330 грн компенсації в рахунок 1/2 частини у праві спільної сумісної власності та судові витрати.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2017 вказане рішення скасовано та ухвалено нове рішенням, яким у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 27 лютого 2019 рішення суду першої інстанції від 28 лютого 2017 в частині визнання спільним майном подружжя автомобіль марки «Mitsubishi» (модель ASX), 2015 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , тип загальний легковий універсал-В, р.н. НОМЕР_2 , та його поділ між сторонами по 1/2 частки, залишено без змін (а.с.13-25).

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 листопада 2019 у справі №464/2776/19 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості відчуженої частки у спільному майні задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію у рахунок 1/2 частини у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «Mitsubishi», 2015 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , тип загальний легковий універсал-В, у розмірі 155 675 грн та понесені судові витрати. Постановою Львівського апеляційного суду від 28 липня 2020 зазначене рішення залишено без змін (а.с.26-32).

Постановою приватного виконавця Михайловського С.В. від 21 жовтня 2020 відкрите виконавче провадження ВП №63380002 з примусового виконання виконавчого листа №464/2776/19, виданого 15 вересня 2020 щодо виконання вищевказаного рішення суду (а.с.38-41).

Вказане свідчить про невиконання відповідачем ОСОБА_3 зазначеного зобов`язання про сплату грошової суми за рішенням суду та на даний час таке залишається невиконаним. Вказана обставина не спростована відповідачем будь-якими доказами.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 24 листопада 2021 у справі №464/6424/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено, ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду за період з 28 липня 2020 по 02 вересня 2021 інфляційні витрати у розмірі 16 671, 25 грн, 3% річних у розмірі 5 320,64 грн, судові витрати в розмірі 908 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500 грн (а.с. 33-37).

У відповідності до вимог ст.625 ЦК України позивачкою ОСОБА_1 від суми заборгованості 161 231,75 грн за період з 03 вересня 2021 по 31 січня 2023 надано розрахунок понесених інфляційних втрат в розмірі 51 819,88 грн та 3% річних в розмірі 7 129,53 грн за невиконання рішення суду про стягнення грошових коштів (а.с.10,11).

Ухвалюючи оскаржуване рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 10 592,28 грн та 2 305,83 грн 3% річних, а всього 12 898,11 грн у зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання на підставі рішення суду, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що відповідача ОСОБА_3 слід звільнити від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, зокрема щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми на період дії воєнного стану, а саме з 24 липня 2022 року по 31 січня 2023 року.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Згідно із ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 2, 5 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно із ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 525 ЦК Кодексу передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідальність за порушення грошового зобов`язання регламентується ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з позицією представника позивача, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК тільки у разі прострочення виконання грошового зобов`язання саме за договором кредиту, а оскільки оскаржуваним рішення стягнуто три відсотки річних у зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_3 , зобов`язання, встановленого не договором, а рішенням суду, то до даних правовідносин положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК не підлягають до застосування.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказане узгоджується з правовими висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 05.06.2019 року (справа № 589/3683/16-ц).

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. (правова позиція Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі №910/11249/17.

У постанові Верховного Суду у складі Великої Палати від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц прописано, що стаття 625 ЦК визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У п.44 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15ц сформульовано правовий висновок про те, що приписи ст.625 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання , так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання.

Разом з тим, з 17 березня 2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому дію воєнного стану було неодноразово продовжено, він триває і станом на даний час.

Вимоги позивача про застосування ст.625 ЦК України заявлені в тому числі за період, який стосується періоду дії в країні воєнного стану.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми на період дії воєнного стану, а саме з 24 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції прийнято лише позицію відповідача та надано перевагу поданим ним доказам та зроблено висновки, які не відповідають встановленим обставинам, колегією суддів оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору.

Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивачка просила стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Встановлено, що правнича допомога надавалась позивачці ОСОБА_1 адвокатом Бідулою Г.Д. (Адвокатське бюро «Бідула та партнери», свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 23 грудня 1996 №615, видане атестаційною палатою Львівської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури) на підставі договору про надання професійної правничої допомоги №02/02/23-ФО від 15 лютого 2023.

На підтвердження понесення позивачкою ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, представником позивача подано такі докази: договір про надання професійної правничої допомоги №02/02/23-ФО від 15 лютого 2023, згідно з п.2.1. якого за надання професійної правової допомоги, передбаченої п.1.1.1., 1.1.2, 1.1.3 цього договору, замовник сплачує виконавцю винагороду у розмірі 5 000 грн; акт №02/02/23-ФО.01 прийому-передачі наданої професійної правничої допомоги від 22 лютого 2023 року , який містить детальний опис витрат.

Суд першої інстанції дослідивши надані представником позивача докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, дійшов висновку зменшити розмір витрат позивачки на професійну правничу допомогу до 2 000 грн, що пропорційно відповідатиме задоволеній частині позовних вимог.

Однак, зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не врахував, що матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що, відповідно до приписів частини п`ятої статті 137 ЦПК України, унеможливлювало вирішення судом з власної ініціативи питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу.

При цьому, колегія суддів наголошує, що суд надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір стягуваних витрат на професійну правничу допомогу та з огляду на вищевикладене вважає прийнятними доводи апеляційної скарги з цього приводу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим змінює рішення в частині стягнення ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката, та збільшує розмір стягнутих на користь позивачки з відповідача витрат на професійну правничу допомогу з 2000 грн. до заявленого та сплаченого позивачкою розміру - 5000 грн.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 квітня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат змінити.

Збільшити розмір стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 2 000 гривень до 5 000 гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.