провадження № 4-с/752/187/23
УХВАЛА

18.09.2023 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в місті Києві справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2023 року скаржник ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та просила суд зняти арешт із частини квартири АДРЕСА_1 , який було накладено 12.03.2010 року постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві № 553/6 від 08.04.2009 року, реєстраційний номер обтяження 9607792, та вилучити запис із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

В обґрунтування скарги зазначено, що 08.04.2009 року державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві була винесена постанова № 553/6 про накладення арешту на майно та оголошення заборони на його відчуження на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить скаржнику. 27.07.2023 року скаржник звернулась до відділу із заявою про зняття арешту із вказаного майна. Однак, Голосіївський відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вказав на неможливість зняття відділом зазначеного арешту та заборони, з огляду на неможливість ідентифікувати дане обтяження, як таке, що внесено до реєстру в рамках конкретного виконавчого провадження. Скаржник вказує, що вона, як законний власник майна, з огляду на наявність зазначеного обтяження позбавлена можливості вільно розпоряджатись своїм майном, у скасуванні арешту їй відділом було відмовлено, а відтак вона вимушена звернутися до суду із даною скаргою.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.08.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

Скаржник в судовому засіданні вимоги скарги підтримала та просила її задовольнити з викладених в скарзі підстав.

Інші сторони в судове засідання явку своїх представників не забезпечили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертались.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути скаргу за наведеної явки сторін.

Суд, вислухавши пояснення скаржника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Зі змісту скарги вбачається, що остання подана в порядку ст. 447 ЦПК України, відповідно якої сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається саме на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невід`ємна частина судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд неодноразово робив висновок, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обов`язкове, судове рішення залишалося невиконаним. Це призвело б до ситуації, несумісної з принципом верховенства права.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема,законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави(п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); не виконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № П-рп/2012).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадженняі примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із п. 2, 3, 5 ч.1ст. 2 Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» законодавець встановив обов`язки і права виконавців,обов`язковість вимог виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати, передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом встановлено, що 08.04.2009 року державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві була винесена постанова № 553/6 про накладення арешту на майно та оголошення заборони на його відчуження на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1

27.07.2023 року скаржник звернулась до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту із вказаного майна.

Однак, відповідно до листа Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10.08.2023 року, скаржника було повідомлено про неможливість ідентифікації даного обтяження, як такого, що внесено до реєстру в рамках конкретного виконавчого провадження, про відсутність підстав для зняття арешту відділом та рекомендовано звернутись до суду.

Скаржник вказує, що вона на даний час не є стороною по жодному виконавчому провадженні, та відділом не були дотримані вимоги закону в частині зняття арешту із квартири, та на сьогоднішній день вона позбавлена можливості вільно розпоряджатись своїм майном.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність вимог скарги, суд приймає до уваги те, що спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про виконавче провадження», та відповідно до пункту 5 частини третьої статті 5 зазначеного Закону, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до частини другої статті 55 зазначеного закону, державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження,надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів,що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Так, питання повернення виконавчого документа стягувачу врегульовані статтею 40 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 цього Закону, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанов про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Здійснюючи судовий контроль за виконанням судових рішень, суд зобов`язаний перевіряти дотримання державним виконавцем вимог ЗУ «Про виконавче провадження».

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно із ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені п.1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного ч. 1 ст. 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому ст. 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 7.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Згідно із ч. 4 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених ч. 1 ст. 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

У даному випадку, вказана норма хоча і не регулює подібні правовідносини, що наразі розглядаються судом, проте висвітлює правовий механізм їх врегулювання між певними суб`єктами.

Отже, враховуючи, що у даному випадку механізм врегулювання не встановлений, суд вважає, що вимоги скарги про зняття арешту із майна є єдиним ефективним способом захисту з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням вимог вище наведеного законодавства.

У п. і 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahalv. The United Kingdom, Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

На час розгляду даної скарги, будь яких виконавчих проваджень щодо скаржника не існує, проте, обтяження майна скаржника має місце, що беззаперечно порушує право власності, останньої, на мирне володіння майном і не переслідує будь якої легітимної мети.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування скарги в частині зняття арешту із майна скаржника знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, а також те, що на даний час наявний арешт унеможливлює вільно розпоряджатися майном, а відтак вимоги скарги в цій частині підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд вважає, що в задоволенні вимог скарги в частині вилучення запису про обтяження із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, слід відмовити, оскільки, зазначена вимога, на думку суду, є передчасною та за результатами розгляду вимог скарги суд прийшов до висновку про необхідність зняття арешту на належну скаржнику частину квартири, що, на переконання суду, є достатнім для належного захисту порушених прав скаржника.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 2, 10, 76, 77-81, 89, 247, 260, 261, 354, 447, 450, 451 ЦПК України, та ст.ст. 37, 38, 40, 74 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, - задовольнити частково.

Зняти арешт із частини квартири АДРЕСА_1 , який було зареєстровано 12.03.2010 року на підставі постанови ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві № 553/6 від 08.04.2009 року, реєстраційний номер обтяження 9607792.

В іншій частині вимог скарги, відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.П. Чередніченко