П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 листопада 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Кожух О.А.

за участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Радь Іван Іванович, на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 липня 2023 року, постановлену головуючим суддею Деметрадзе Т.Р. у справі за заявою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Сочка Віталій Іванович до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування та витребування земельної ділянки

встановив:

У липні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування та витребування земельної ділянки.

Разом з позовом ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову, яку мотивував тим, що 20.01.2003 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І. та зареєстрований у реєстрі за №99. Договір оренди укладений строком на 49 років та станом на момент подання позовної заяви до суду є діючим.

Вказує, що земельна ділянка площею 6.22 га сільськогосподарських угідь знаходиться на території Сюртівської сільської ради Ужгородського району.

Відповідно до договору оренди, вищевказана земельна ділянка належить Орендодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія І-ЗК № 030180, виданого Ужгородською райдержадміністрацією 19.11.2002 року на підставі розпорядження голови Ужгородської райдержадміністрації №277 від 08.08.2002 і зареєстровано в Книзі записів Державних актів за № 898.

Зауважує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 (попередній орендодавець) за Договором оренди земельної ділянки від 20.01.2003 року. ОСОБА_4 (онук) у порядку спадкування за законом набув право власності на спірну земельну ділянку, розташовану на території Сюртівської сільської ради Ужгородського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а тому до нього, як до спадкоємця перейшли права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки, в тому числі й право на отримання орендної плати за користування землею.

Вказує, що 31.01.2023 позивачем було виявлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно на вказану земельну ділянку зареєстровано право власності відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер 112, виданий 24.01.2023 приватним нотаріусом Деяк К.К. Земельній ділянці присвоєний кадастровий номер :10:014:0039. Право власності зареєстровано за ОСОБА_5 .

Далі, 16.06.2023 позивачем було виявлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно щодо цієї земельної ділянки укладено договір дарування земельної ділянки серія та номер 523, виданий 01.04.2023 приватним нотаріусом Деяк К.К., право власності зареєстровано за ОСОБА_1 . Тобто Відповідачем-2 було відчужено земельну ділянку своєму батьку Відповідачу-3 шляхом укладення фіктивного договору дарування.

Одночасно, відповідно до Договору оренди земельної ділянки від 20.01.2003, Орендар (позивач) має переважне право на придбання орендованої земельної ділянки у власність. На переконання заявника, ОСОБА_4 (орендодавець, Відповідач-1) продав вищезазначену земельну ділянку ОСОБА_5 (Відповідач-2) з порушенням переважного права позивача на її купівлю, то суб`єкт переважного права.

Після того як позивачем було виявлено, що земельна ділянка була продана з порушенням переважного права орендаря, він зустрічався з Відповідачем-2 та повідомив, що має намір звернутися в суд з позовом про переведення на нього прав та обов`язків покупця земельної ділянки, проте Відповідач-2 жодним чином не прореагував на це і не погодився вирішити питання в позасудовому порядку. Після цього, Відповідач-2 уклав фіктивний договір дарування земельної ділянки з своїм батьком (Відповідач-3).

З огляду на зазначене, враховуючи таку попередню поведінку відповідачів, сторона позивача вважає, що існує ризик повторного відчуження майна уже Відповідачем-3, що в подальшому може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_3 просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборонити ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження, переоформлення та державну реєстрацію, зміну, об`єднання, поділ, виділ, зміну реєстраційних документів земельної ділянки з кадастровим номером :10:014:0039, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, територія Тийгласької сільської ради, за межами населеного пункту.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 липня 2023 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, переоформлення та державну реєстрацію, зміну, об`єднання, поділ, виділ, зміну реєстраційних документів земельної ділянки з кадастровим номером :10:014:0039, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, територія Тийгласької сільської ради, за межами населеного пункту.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Радь І.І., в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та відмовити в задоволенні заяви.

Вважає, що застосування заходів забезпечення позову суд першої інстанції обґрунтовував наявністю ризику відчуження земельної ділянки за кадастровим номером :10:014:0039 не діями ОСОБА_1 , як теперішнього власника ділянки, а попередніх її власників, тобто ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Водночас, позивачем не надано, а у матеріалах справи відсутні будь-які докази які би підтверджували наявність саме зі сторони ОСОБА_1 дій спрямованих на відчуження, переоформлення та державну реєстрацію, зміну, об`єднання, поділу, виділу, зміну реєстраційних документів земельної ділянки з кадастровим номером :10:014:0039. У ОСОБА_1 перед позивачем відсутні будь-які зобов`язання які би відповідали предмету позову по даній справі, а відчуження земельної ділянки здійснювалось за довго до пред`явлення ОСОБА_3 позову щодо неї.

Будь-яких переговорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з приводу земельної ділянки не здійснювалось, про наявність зазначеного Позивачем договору оренди, який має суттєві недоліки та ймовірно припинився задовго до подання Позивачем позову щодо належної ОСОБА_1 земельної ділянки за кадастровим номером :10:014:0039, останній дізнався лише після отримання від Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області копії позовної заяви ОСОБА_3 та доданих до неї документів.

Про існування діючого договору оренди земельної ділянки за кадастровим номером :10:014:0039 не повідомляв ні син ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , ні попередній власник ОСОБА_4 . Варто зазначити, що укладенню двох правочинів щодо переходу права власності на спірну земельну ділянку передувало здійснення нотаріусами всіх перевірок наявності чи відсутності інших речових прав третіх осіб щодо земельної ділянки за кадастровим номером :10:014:0039.

ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Сочка В.І., подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволення апеляційної скарги та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції. Зазначає, що дії сторін договору купівлі-продажу земельної ділянки та договору дарування земельної ділянки не можна вважати добросовісними, оскільки, фактично вони направлені на утруднення захисту порушених прав позивача.

Відповідач-2 знав про те, що позивач має намір звернутися в суд з позовом про переведення на нього прав та обов`язків покупця земельної ділянки, і всупереч цьому уклав фіктивний договір дарування цієї земельної ділянки зі своїм батьком - Відповідач-3. Такі дії як Відповідача-2, так і Відповідача-3 під час його укладення направлені на фіктивний перехід права власності на земельну ділянку.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Аргументи апелянта щодо порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права зводяться до переоцінки доказів та установлених обставин справи.

При вирішенні питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Більшість доводів Апелянта фактично зводяться до вирішення обґрунтованості позову, що не здійснюється судом під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, про захист яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно із п.1 ч.1 та ч.3 ст.150 ЦПК позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно відповідача та забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути розмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до ускладнення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинне мати очевидний та об`єктивний характер. Відповідно до роз`яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує речове право володіння особи майном, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачам.

Цивільній процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено виконання рішення при задоволенні позову. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

Встановивши, що відносно земельної ділянки за кадастровим номером :10:014:0039, стосовно якої позивач уклав договір оренди, з початку 2023 року двічі укладались правочини, в результаті чого змінювались власники земельної ділянки, то суд правильно дійшов висновку про наявність підстав для застосування такого виду забезпечення позову як накладення арешту.

Як вище вказувалося передбачений процесуальним законом інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який гарантує або може гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

Вжиття заходів забезпечення позову це не вирішення спору по суті, а тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача, на період розгляду справи і ухвалення рішення.

Необхідність вжиття таких заходів ґрунтується на оцінці (правомірному припущенні) суду імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено належними доказам, що ОСОБА_1 має на меті вчиняти будь які дії щодо відчуження, переоформлення, зміну, об`єднання спірної земельної ділянки, не спростовують той факт що в 2023 році двічі мінялися власники такої, а тому не спростовують висновків суду про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Отже, наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а відтак, підстави для скасування чи зміни ухвали - відсутні.

Колегія суддів враховує, що викладені в оскаржуваній ухвалі висновки прийнятого судом рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 149, 150, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Радь Іван Іванович, залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 липня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: