ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4206/23 Справа № 175/1233/18 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Максюти Ж.І.,

суддів: Барильської А.П., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності, який в лютому 2021 року уточнила та просила суд постановити рішення яким визнати за нею право власності на 1/4 частину, що знаходилась у її спільній власності з померлим ОСОБА_5 та 3/16 частки в спадковому майні ОСОБА_5 , а всього визнати право власності на 7/16 частин у домоволодінні, що розташоване по АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. А-2Ж загальною площею 405,2 кв.м.; сарай літ. В-2; навіс літ. Г; туалет літ. Е; літній душ літ. Д; зливна яма літ. з-я, за орієнтовною вартістю 810 000 грн., та виділи майно у приватну власність в натурі; визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,19 га, яка була виділена згідно Рішення XII сесії Підгородненської міської Ради від 20 вересня 2000 року; визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у спільному сімейному майні з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , та в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на 1/8 (1/2:4), а всього на 5/8 частин в житловому будинку літ. Б-2ж, загальною площею 406,6 кв.м., будівництво якого не закінчене, по АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно 56 250 (п`ятдесят шість тисяч двісті п`ятдесят) доларів США.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2019 року залишеною в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року вона, ОСОБА_1 визнана жінкою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , з яким вона проживала однією сім`єю. У власності покійного ОСОБА_5 , знаходились два житлових будинки - побудований і не зданий в експлуатацію будинок по АДРЕСА_1 та закінчений будівництвом і зданий в експлуатацію наприкінці 2004 року будинок по АДРЕСА_1 . Будівництво обох будинків ОСОБА_5 почав в 1995 році на самовільно захоплених земельних ділянках. З серпня 1996 року вона, ОСОБА_1 і покійний ОСОБА_5 стали проживати однією сім`єю, вести сумісне господарство та стали проживати в недобудованому будинку по АДРЕСА_1 . На той час будинок по АДРЕСА_1 був збудований частково, мав два поверхи, тимчасову покрівлю. Зазначає, що вони разом поставили вікна, вхідні двері та обладнали одну кімнату, в якій стали проживати. Будинок по АДРЕСА_2 був збудований частково(збудований перший поверх, покладені плити перекриття і почато будівництво другого поверху).

Будівництво обох будинків було припинено в 1996 році і в 1997 році ОСОБА_1 та покійний ОСОБА_5 будували триповерхову господарську будівлю, в якій тримали та вирощували свиней, курей, індиків, качок, гусей, як для власних потреб, так і на продаж на ринках.

Так, відповідно до рішення Виконавчого комітету Підгородненської міської Ради від 24 листопада 1999 року № 263, ОСОБА_5 в безкоштовне користування була передана земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд та особистого підсобного господарства по АДРЕСА_2 . Таким чином ОСОБА_5 узаконив почате самовільне будівництво. 20 вересня 2000 року Виконавчим комітетом Підгородненської міської Ради було винесено рішення № 275, яким ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку площею 0,19 га по АДРЕСА_1 . Це рішення було затверджено на сесії Підгородненської міської Ради 22 вересня 2000 року, саме на цій земельній ділянці розташований будинок АДРЕСА_1 .

В грудні 2003 року ОСОБА_5 уклав кредитний договір з TOB «Український промисловий банк» і отримав кредит на добудову житлового будинку по АДРЕСА_1 в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США. Це був цільовий кредит саме на добудову будинку по АДРЕСА_1 . З грудня 2003 року спеціалістами банку було проведено обстеження готовності будинку, згідно якого будинок був готовий на введення в експлуатацію лише на 50%. Після отримання кредиту на протязі 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 закінчили будівництво будинку, він був зданий в експлуатацію, та було отримано свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_5 , а сам кредит було погашено в травні 2008 року, про що свідчить запис на кредитному договорі.

Позивачка зазначає, що вона проживала в будинку по АДРЕСА_1 до травня 2018 року, поки відповідачі не вигнали її з будинку. Вважає, що їй, як співвласниці в цьому будинку належить 1/4 частина будинку, а як спадкоємиці після смерті чоловіка належить (3/4:4) 3/16 частини будинку, а всього (1/4+3/16) 7/17 частин цього будинку, а відповідачам кожному по 3/16 частини. Оскільки частина домоволодіння ОСОБА_1 значно перевищує частки кожного із відповідачів, та вона має іншого житла, то просить суд виділити вищевказане домоволодіння їй в натурі та визнати за нею право власності на буд. АДРЕСА_1 .

Також ОСОБА_1 зазначає, що незакінчений будівництвом будинок АДРЕСА_1 вони з ОСОБА_5 будували разом, а отже він є спільною сумісною власністю, тобто ОСОБА_1 є власником 1/2 частини цього будинку, а 1/2 частина є спадковою масою після смерті ОСОБА_5 (1/2:4, тобто по 1/8 частині цього будинку). Таким чином за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 5/8 частин цього будинку (1/2+1/8= 5/8), а за відповідачами по 1/8 частці за кожним.

Також позивачкою було заявлено позовну вимогу щодо солідарного стягнення з відповідачів грошових коштів у розмірі 56 250 (п`ятдесят шість тисяч двісті п`ятдесят) доларів США, однак ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2023 року прийнято заяву представника позивача ОСОБА_1 за ордером на надання правової допомоги ОСОБА_6 про часткову відмову від позовних вимог по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_7 про визнання права власності на майно та стягнення грошових коштів; провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_7 про визнання права власності на майно та стягнення грошових коштів в частині стягнення грошових коштів закрито.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майно - відмовлено.

Судові витрати залишено за позивачкою.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить суд, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним.

1.Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі № 201/10399/18 встановлено факт спільного проживания ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім?єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2004 року по день його смерті, а саме, по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір від 03 грудня 2003 року укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_5 укладено саме в інтересах сім?ї Позивача та ОСОБА_5 , а кошти отримані за вказаним договором були спрямовані для будівництва домоволодіння безпосередньо в інтересах сім 'ї. З наявних в матеріалах справи квитанцій до прибуткового касового ордера вбачається, що Позивач, діючи в інтересах сім?ї, сплачувала кошти на погашення заборгованості за кредитом, зокрема Позивачем сплачено 750 доларів США та 1256 грн 06 грудня 2007 року та 6000 доларів США та 754 грн. 19 травня 2008 року.

3.Зокрема, зазначає, що позивачу належить частина об`єкта незавершеного будівництва (домоволодіння АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки його будівництво здійснено спільними зусиллями сім?ї Позивача та ОСОБА_5 за спільні кошти, а тому відповідно до змісту презумпції спільності майна подружжя поділ такого майна може бути здійснено з урахуванням рівності часток Позивача та ОСОБА_5

26.06.2023 року до Дніпровського апеляційного суду від відповідачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просять суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2023 року - залишити без змін.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначають, що ОСОБА_1 ніколи не знаходилася з їх батьком у фактичних шлюбних стосунках, у них ніколи не було спільного бюджету, стосунків, які свідчили про їх сумісну працю та створення будь- яких речей, а тому не має підстав стверджувати, про те що вказане майно є спільної сумісною власностю їх покійного батька та позивачки.

Відповідачі стверджують, що ОСОБА_1 ніякого відношення до будівництва житлових будинків АДРЕСА_3 , не мала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №46 від 10 квітня 1992 року ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку № НОМЕР_1 для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (Т1 а.с.92).

14 липня 1992 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , діючого як заступника голови Підгородненської міської ради, було укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно умов якого ОСОБА_5 повинен розпочати будівництво не пізніше одного року з моменту підписання договору (Т1 а.с.92-94).

Будучи директором Приватного підприємства «Екватор» ОСОБА_5 уклав низку договорів щодо будівництва та обслуговування об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, але не виключно: договір про трудову діяльність, щодо здійснення кирпичної кладки будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_10 в строк до 01 вересня 1994 року(Т.1 а.с.116), договір про трудову діяльність, щодо здійснення кирпичної кладки будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_11 в строк до 01 вересня 1994 року(Т.1 а.с.113). Також ОСОБА_5 звертався до відповідних підприємств щодо укладення договорів електропостачання на зазначену вище ділянку у вказаний період(Т.1 а.с.98-103).

Будівництво домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на час початку будівництва здійснювалося ОСОБА_5 на самовільно захопленій земельній ділянці.

У відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ДП №118226 від 10 січня 2001 року ОСОБА_5 на підставі рішення Підгородненської міської ради №274 від 20 вересня 2000 року отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,259 га за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.23).

В подальшому, а саме 03 грудня 2003 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір №1204-016/ФКВ-03, згідно умов якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 30 000 дол.США для придбання нерухомості (для завершення будівництва житлового будинку)(Т.2 а.с.41-43).

Для отримання кредиту представником ТОВ «Український промисловий банк» було складено акти від 03 грудня 2003 року: дослідження недобудованого житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , згідно якого готовність житлового будинку склала 50%(Т.2 а.с.46-47); дослідження недобудованого житлового будинку згідно якого готовність житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 склала 10 %(Т.2 а.с.45).

Так, ОСОБА_5 зобов`язання за кредитним договором були виконані в повному обсязі, що частково підтверджується квитанціями про погашення кредиту особисто ОСОБА_5 від 19 травня 2008 року(Т.2 а.с.44) та сплатою ОСОБА_5 однак опосередковано через ОСОБА_1 від 06 грудня 2007 року(Т.2 а.с.44).

01 грудня 2004 року ОСОБА_5 було отримано свідоцтво про право власності на домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.24) та отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових будинків: будинок А(житлова площа 133,9 кв.м, загальна площа 405,2 кв.м), будинок Б (житлова площа 134,9 кв.м, загальна 406,6 кв.м) 24(Т.1 зворотній а.с.24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (Т.1 а.с.9).

У відповідності до довідки № 1 від 04 січня 2018 року виданої головою квартального комітету ОСОБА_12 зазначено, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_5 з 1996 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.12), однак згідно відповіді на скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 04 червня 2018 року Підгородненською міською радою Дніпровського району Дніпропетровської області останніх повідомлено, що станом на 04 січня 2018 року ОСОБА_12 не являлась головою вуличного комітету по АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.136).

25 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про захист порушеного права, визнання факту мешкання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та знаходження на утриманні.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з 1996 року по день його смерті та факт знаходження ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_5 з 2011 року по 07 листопада 2017 року; в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про захист порушеного права, визнання факту мешкання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та знаходження на утриманні відмовлено(Т.2 а.с.3-5).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково; рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року змінено в частині встановлення періоду проживання однією сім`єю ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ; встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2004 року по день його смерті, а саме, по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; в іншій частині рішення суду залишити без змін(Т.2 а.с.6-10).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2021 року закрито касаційне провадження у справі № 201/10399/18 за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України - застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17, від 29 січня 2020 року у справі № 127/3233/19, від 04 вересня 2019 року у справі № 198/623/18, від 18 березня 2020 року у справі № 589/2794/16-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц; касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення; рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року залишено без змін(Т.2 а.с.141-144).

У відповідності до пояснень наданих головою вуличного комітету ОСОБА_13 (була головою вуличного комітету після 25 серпня 1996 року(Т.1 а.с.168)), останньою зазначено, що будівництвом спірних домоволодінь займався особисто ОСОБА_5 , однак весь час йому допомогали його сини(Т.1 а.с.169).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що працювала у покійного ОСОБА_5 та зазначила, що будівництвом останній займався особисто будівництвом спірних домоволодінь та будував їх для своїх синів. Також факт будування спірного майна ОСОБА_5 в інтересах відповідачів підтвердила свідок ОСОБА_15 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних доказів участі у будівництві спірних домоволодінь (будь-яких договорів, чеків тощо, згідно яких би ОСОБА_1 приймала участь у будівництві), суд не прийняв до уваги копії квитанцій щодо внесення коштів в рахунок погашення кредиту, оскільки останні підтверджують, що ОСОБА_5 здійснював зазначені операції опосередковано через ОСОБА_1 , тобто за власні кошти.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

На підставі з`ясованих обставин справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_16 .

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно із статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, проживання однією сім`єю жінки й чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них права на спадкування за законом у першу чергу (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування»).

Доказів на підтвердження доводів позовних вимог та доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно має режим спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності на нього зареєстровано в листопаді 2004 року, а тому беззаперечно воно є спільною сумісною власністю подружжя, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки матеріалами справи встановлено, та доводами апеляційної скарги не спростовано, що будівництво вказаних домоволодінь відбувалось та фактично було завершено до 2004 року, а доказів що це майно здобуто спільною працею ОСОБА_1 та покійного ОСОБА_5 матеріали справи не містять.

Так, Сімейний кодекс України, який набрав чинності 1 січня 2004 року, передбачає можливість, за певних обставин, надати набутому у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу майну статус спільного сумісного майна подружжя зі всіма юридичними наслідками, що застосовні до такого майна, згідно з Главою 8 Сімейного кодексу України.

Однак, Кодекс про шлюб та сім`ю (в редакції 1963 року) такого поняття, як проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу чоловіка та жінки, не знав та аналогічних норм не містив, норми Сімейного кодексу України (стаття 74) не застосовуються щодо відносин фактичного подружжя до 1 січня 2004 року. Тобто майно можна визнати спільною сумісною власністю фактичного подружжя лише при умові, що таке майно було набуте після 1 січня 2004 року. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24.01.2020 року у справі № 546/912/16-ц.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Колегія суддів, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: А.П. Барильська

М.Ю. Петешенкова