ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» вересня 2023 року

м. Харків

справа № 643/3580/22

провадження № 22ц/818/1600/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О.В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»,

відповідачка ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2023 року в складі судді Семенової Я.Ю.

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 09 червня 2021 року між сторонами укладено кредитний договір № 1/4133063, за умовами якого відповідачці надано кредит на споживчі потреби, в тому числі на сплату страхового платежу за договором страхування життя в сумі 150 000,00 гривень строком з 09 червня 2021 року до 08 червня 2026 року зі сплатою 12 % річних та комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 2,50 % на місяць від суми кредиту.

Вказав, що банком зобов`язання за договором виконано та перераховано відповідачці кредитні кошти. Проте, у порушення умов вказаного договору ОСОБА_1 не виконала належним чином взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 14 листопада 2022 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 206 507,28 гривень, яка складається з простроченої заборгованості у розмірі 24 481,78 гривень, строкової заборгованості - 116 149,35 гривень, заборгованості за простроченими відсотками - 16 891,76 гривень, заборгованості за нарахованими відсотками - 234,39 гривень, заборгованості за комісією - 3 750,00 гривень та заборгованості з простроченої комісії - 45 000,00 гривень.

Зазначив, що ним вжито заходів досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачці вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором 18 лютого 2022 року, але зобов`язання відповідачкою не виконуються, заборгованість погашена не була.

Просив стягнути зі ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 1/4133063 від 09 червня 2021 року в сумі 206 507,28 та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3082,61 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2023 року позов Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» - задоволено частково, стягнуто зі ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором №1/4133063 від 09 червня 2021 року в сумі 157 757, 28 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 2366,26 грн, в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення комісії Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просив судове рішення скасувати в частині відмови у стягненні комісії в розмірі 48 750,00 грн, яка включає в себе: 3750,00 грн в рахунок комісії та 45 000,00 грн в рахунок простроченої комісії, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Закон України «Про споживче кредитування» відносить комісію до загальних витрат на кредитування та передбачає, що орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача включає, в тому числі, комісію. Також можливість включення до договору умови щодо плати за послуги банку передбачена Законом України «Про банки і банківську діяльність» і Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Відповідачкою до підписання кредитного договору підписано паспорт споживчого кредиту, який містив інформацію, зокрема, про комісію. Підписанням договору позичальниця підтвердила, що у день укладення договору вона особисто отримала свій примірник, умови договору їй зрозумілі, з Правилами і Тарифами банку, розміщеними на офіційному сайті, ознайомлена, приймає їх і погоджується з ними, їй до укладення договору надана визначена законом інформація. На момент укладення кредитного договору на спірні правовідносини поширювався Закон України «Про споживче кредитування», який на відміну від Закону України «Про захист прав споживачів» не містив норми про заборону комісії. Законом передбачено безоплатне надання інформації позичальнику лише за наявності вимоги клієнта та не частіше ніж раз на місяць. Натомість, комісія, передбачена договором, встановлюється за обслуговування кредитної заборгованості, що включає: моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів за кредитом та процентами, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо. Така інформація надається клієнту на постійній основі незалежно від наявності його звернення, та з більшою періодичністю, ніж це передбачено законом. Судом не враховано правові позиції щодо сплати щомісячної комісійної винагороди, наведені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19, від 13 травня 2021 року у справі № 461/1763/20. Висновки суду першої інстанції про нікчемність умови договору щодо комісії є помилковими, оскільки відповідачка не зверталась з позовною заявою про визнання умови договору недійсною, а законом не передбачено нікчемності умови кредитного договору про споживчий кредит щодо комісії. На правовідносини, які виникли між сторонами, поширюється презумпція правомірності правочину. Відповідачка була ознайомлена з умовами договору заздалегідь та погодилась на них, отже відсутні підстави вважати умову договору щодо комісії несправедливою. Про відмову від договору відповідачка не заявляла. Судом першої інстанції застосовано висновок Верховного Суду у справі № 524/5152/15-ц від 09 грудня 2019 року, який не підлягав застосуванню до спірних правовідносин.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідачки заборгованості за комісією мотивовано тим, що положення кредитного договору №1/4133063 від 09 червня 2021 року про сплату позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості щомісяця в період сплати у розмірі 2,50 % від суми виданого кредиту (пункт 1.4.2. Договору) суперечать Закону України «Про споживче кредитування» і є нікчемними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 червня 2021 року між Акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1/4133063, за умовами якого банк надав позичальниці кредит на споживчі потреби в сумі 150 000,00 грн строком на 60 місяців з 09 червня 2021 року по 08 червня 2026 року зі сплатою 12,00% річних (фіксована процентна ставка) та комісійною винагородою 2,50 % від суми кредиту на обслуговування кредитної заборгованості, яка включає моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів за кредитом та процентами, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо (пункт 1.4.2 договору) (а. с. 18-20).

Пунктами 2.2, 2.2.1 кредитного договору №1/4133063 від 09 червня 2021 року передбачено, що позичальник зобов`язаний погашати кредит та сплачувати проценти і комісію у валюті кредиту в терміни та в порядку згідно умов договору. У разі наявності порушень умов договору, сплатити штрафні санкції, має право достроково повернути кредит.

Комісія у розмірі 2,50 % від суми кредиту щомісячно за обслуговування кредитної заборгованості передбачена також паспортом споживчого кредиту (а. с. 29-31).

З додатку №1 до договору таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (в тому числі, графік платежів за кредитом, ануїтет) вбачається, що до видів платежів за кредитом входить комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3750,00 грн щомісяця, усього 225 000,00 грн (а. с. 21-23, 32-34).

Пунктом 2.1.2. Правил надання споживчого кредиту в Акціонерному товаристві «Креді Агріколь Банк» та Умов страхування життя позичальника передбачено, що банк зобов`язується забезпечити позичальника інформацією стосовно сукупної вартості кредиту, консультаційними послугами з питань виконання договору, за письмовим запитом позичальника надавати виписки про стан кредитної заборгованості, здійснювати інше, передбачене чинним законодавством України, обслуговування кредитної заборгованості.

Банк свої обов`язки щодо надання кредиту виконав, що підтверджується виписками по рахунку на ім`я відповідачки за період з 09 червня 2021 року по 14 листопада 2022 року та меморіальним ордером №37140314-1 від 09 червня 2021 року на суму 150 000,00 грн (а. с. 8, 9-17).

Відповідачка своїх зобов`язань з повернення кредиту належним чином не виконала, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість, яка станом на 14 листопада 2022 року склала 206 507,28 гривень, з яких: простроченої заборгованості за кредитом 24 481,78 гривень, строкової заборгованості за кредитом 116 149,35 гривень, нарахованої комісії 3750,00 гривень, прострочених відсотків 16 891,76 гривень, нарахованих відсотків 234,39 гривень, простроченої комісії 45 000,00 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості (а. с. 6).

18 лютого 2022 року банком на адресу відповідачки направлено вимогу №10451 щодо сплати заборгованості, яка станом на 18 лютого 2022 року складала: 140 631,13 гривень сума кредиту, 4220,86 гривень прострочених процентів, 11 250,00 гривень комісії, та запропоновано відповідачці у добровільному порядку протягом 30 днів з дня отримання вимоги сплатити заборгованість, однак вимога залишена без задоволення (а. с. 7).

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит).

Пунктом 5 Правил про споживчий кредит передбачено, що банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності) сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Разом з тим, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Як вбачається з частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць.

Умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, провадження № 14-44цс21.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за комісією в розмірі 48 750,00 гривень, банк посилався на пункт 1.4.2. кредитного договору № 1/4133063 від 09 червня 2021 року, яким передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,50 % від суми кредиту, зазначеної в пункті 1.1. договору. Обслуговування кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів за кредитом та за процентами, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо.

Тобто, договором встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

Ані в ході судового розгляду справи судом першої інстанції, ані в ході апеляційного перегляду справи, банком не надано доказів того, що комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості включала в себе додаткові послуги, які надавалися поза межами інформування про стан кредитної заборгованості, яку споживач має право вимагати безоплатно один раз на місяць.

У кредитному договорі не розмежовано, які саме послуги банку з обслуговування кредитної заборгованості є платними для позичальника, тобто надаються йому в більшому розмірі, ніж це гарантовано частинами 1, 2 статті 11 Закону «Про споживче кредитування», а також Правилами надання споживчого кредиту в Акціонерному товаристві «Креді Агріколь Банк».

Таким чином, зі змісту пункту 1.4.2. договору вбачається, що ним фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», який є чинним на час виникнення спірних правовідносин.

За змістом частини 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положеннями частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення комісії, оскільки відповідачці було встановлено щомісячну плату за такі послуги банку, які за законом повинні надаватися їй безоплатно.

Пункт 1.4.2. договору № 1/4133063 від 09 червня 2021 року містить дисбаланс обов`язків на шкоду позичальнику, суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування», тому є нікчемним.

Схожі за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19.

Доводи банку щодо того, що Закон України «Про споживче кредитування» відносить комісію до загальних витрат на кредитування, а також можливість встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості у кредитному договорі передбачена Законом України «Про банки і банківську діяльність», Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, не спростовують наведених висновків суду та не впливають на правильність вирішення справи, оскільки у даному випадку банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за законом повинні надаватися безоплатно.

Посилання банку на те, що законом передбачено безоплатне надання інформації позичальнику лише за наявності вимоги клієнта та не частіше, ніж раз на місяць, натомість сплата комісії за договором передбачена за ті послуги, які не надаються позичальнику безоплатно відповідно до статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», та надаються незалежно від волевиявлення клієнта на постійній основі і з необмеженою періодичністю, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки доказів на підтвердження реального надання таких послуг і їх періодичності позивачем суду надано не було.

Твердження банку щодо того, що відповідачкою до підписання кредитного договору було підписано паспорт споживчого кредиту, який містив інформацію, зокрема, про комісію; вона підтвердила, що умови договору зрозумілі, з Правилами і Тарифами банку, розміщеними на офіційному сайті, ознайомлена, приймає їх і погоджується з ними; відповідачка була ознайомлена з умовами договору заздалегідь та погодилась на них, не заявляла про відмову від договору, не спростовують того, що до договору включено умову, яка обмежує права споживача порівняно з правами, встановленими Законом, тобто є нікчемною.

Доводи банку щодо того, що висновки суду першої інстанції про нікчемність умови договору щодо комісії є помилковими, оскільки відповідачка не зверталась з позовною заявою про визнання умови договору недійсною, а законом не передбачено нікчемності умови кредитного договору про споживчий кредит щодо комісії, та на правовідносини, які виникли між сторонами, поширюється презумпція правомірності правочину, спростовуються тим, що вищезазначена умова договору про споживчий кредит є нікчемною в силу вимог частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Як зазначено у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 703/1518/18 суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Тобто, потреби у відповідних зустрічних вимогах відповідачки немає.

Посилання банку на те, що судом не враховано правові позиції щодо сплати щомісячної комісійної винагороди, наведені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19, від 13 травня 2021 року у справі № 461/1763/20, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 461/1763/20 судом встановлено, що до плати за обслуговування кредитної заборгованості включено інші послуги банку, які не підпадають під положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо безоплатності надання, а належать до загальних обґрунтованих витрат за споживчим кредитом відповідно до частини другої статті 8 вказаного Закону.

Натомість, у справі, що є предметом перегляду, встановлено нікчемність умов кредитного договору щодо включення плати за послуги (зокрема, за надання інформації за кредитом), які відповідно до статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» повинні надаватися безоплатно, що є підставою для визнання цих умов недійсними.

Отже, у вказаній постанові Верховного Суду у справі № 461/1763/20, на яку посилається банк в апеляційній скарзі, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини, тобто правовідносини не є подібними.

Умови кредитного договору про здійснення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості у справі № 467/555/19 (постанова Верховного Суду від 26 грудня 2019 року) та пункт 1.4.2. кредитного договору у даній справі, яким визначено обов`язок позичальника сплачувати щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості, також не є тотожними. Отже, у справі, на яку посилається банк, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини, тож викладені у ній правові висновки застосуванню не підлягають.

Посилання банку на те, що судом першої інстанції застосовано висновок Верховного Суду у справі № 524/5152/15-ц від 09 грудня 2019 року, який не підлягав застосуванню до спірних правовідносин, є безпідставними, адже посилання на цю постанову оскаржуване судове рішення не містить. Висновки суду про те, що на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, зроблений в контексті обставин цієї справи та аналізу відповідності договору нормам Закону України «Про споживче кредитування».

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Судове рішення в частині задоволення вимог банку сторонами не оскаржується, та судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Оскільки апеляційна скарга банку задоволенню не підлягає, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині заочне рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 19 вересня 2023 року.