ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мисечко Катерина Олександрівна, та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Роговська Алла Олександрівна, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетта В`ячеславівна, державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко Вікторія Геннадіївна, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності в порядку спадкування, визнання договорів дарування недійсними (суддя першої інстанції Мовчан Д.В.) , -

В С Т А Н О В И В:

27 листопада 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1 . У вищевказаному домоволодінні зареєстрована ОСОБА_3 мати позивачки. Відповідач ОСОБА_2 у вересні 2018 року вигнав свою матір ОСОБА_3 із вищевказаного будинку, яка була вимушена проживати за адресою фактичного проживання позивачки і по теперішній час. ОСОБА_3 та позивачка неодноразово зверталися до працівників поліції з приводу побиття її сином, ОСОБА_2 та неможливості проживання з ним в одному домоволодінні. Крім того, позивачка зазначає, що більше року ОСОБА_3 самостійно сплачує комунальні послуги за вищевказане домоволодіння, хоча була позбавлена можливості правом користування такою нерухомістю.

У зв`язку з вищевикладеним позивачка змушена звернутися до суду та просити суд усунути перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 із вищевказаного домоволодіння.

До початку розгляду даної цивільної справи по суті ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетта В`ячеславівна, державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко Вікторія Геннадіївна, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності в порядку спадкування, визнання договорів дарування частково недійсними.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 посилався на те, що на момент набуття права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 (1985 рік) та на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (1997 рік) ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 з 10.09.1977 року і по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто, відповідно до ст. 22 КпШС України вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка є спільно набутим майном подружжя, спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Оскільки за життя ОСОБА_4 заповіту не склав, тому після його смерті повинна була відкритися спадщина за законом на спадкове майно, яке складається із: 1/2 частини житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки.

ОСОБА_4 мав трьох спадкоємців першої черги, а саме: ОСОБА_3 дружина померлого, ОСОБА_1 донька померлого, ОСОБА_2 син померлого. Таким чином, кожний із спадкоємців першої черги спадкування повинен успадкувати по 1/6 частині вищевказаного домоволодіння та земельної ділянки. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що він постійно проживав разом із спадкоємцем, ОСОБА_4 на час відкриття спадщини та вважається таким, що прийняв спадщину, у зв`язку з чим звернувся до нотаріальної контори, однак отримав постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

На думку позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_3 передала безоплатно житловий будинок та земельну ділянку у власність ОСОБА_1 на підставі договорів дарування, на які не мала законних прав вчиняти дані правочини, оскільки ОСОБА_2 є власником 1/6 частини зазначеного житлового будинку та земельної ділянки. Отже, дані правочини є недійсними в частині відчуження 1/6 частини вищевказаного нерухомого майна.

У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_2 просив суд:

1) визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

2) визнати право власності за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на 1/6 частину житлового будинку та 1/6 частину земельної ділянки № :08:518:0001 за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) визнати договір дарування земельної ділянки від 25.07.2019 року, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., реєстровий № 2582 недійсним в частині 1/6 майна, що спадкується ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 ;

4) визнати договір дарування житлового будинку від 25.07.2019 року, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., реєстровий № 2578 недійсним в частині 1/6 майна, що спадкується ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 .

Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Уточнивши зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 просив суд:

1) визнати житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0479 га, цільове призначення: 03.01 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: :08:518:0001 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

2) визнати право власності ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на 1/6 частину житлового будинку та 1/6 частину земельної ділянки № :08:518:0001 за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) визнати договір дарування земельної ділянки від 25.07.2019 року, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., реєстровий № 2582 недійсним в 1/6 частині майна, що спадкується ОСОБА_2 після смерті батька, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

4) визнати договір дарування житлового будинку від 25.07.2019 року, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., реєстровий № 2578 недійсним в 1/6 частині майна, що спадкується ОСОБА_2 після смерті батька, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з відповідачів по справі судові витрати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.09.2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетта В`ячеславівна, державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко Вікторія Геннадіївна, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності в порядку спадкування, визнання договорів дарування недійсними було об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетта В`ячеславівна, державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко Вікторія Геннадіївна, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності в порядку спадкування, визнання договорів дарування недійсними, відмовлено.

Судові витрати по справі за позовні вимоги за первісним позовом віднесено за рахунок позивача ОСОБА_1 .

Судові витрати по справі за позовні вимоги за зустрічним позовом віднесено за рахунок позивача ОСОБА_2 .

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мисечко Катерина Олександрівна, та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Роговська Алла Олександрівна, кожен окремо, звернулися з апеляційними скаргами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мисечко Катерина Олександрівна, просить рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2023 року скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову, ухвалити нове рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 , усунути перешкоди в користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 . Скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року про обтяження зазначеного домоволодіння.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мисечко Катерина Олександрівна, обгрунтована тим, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував того, що сторони у справі не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, між ними існують неприязні стосунки, відповідач порушує правила співжиття. При цьому, відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї власника житла ОСОБА_1 , жодних договорів користування спірним житловим приміщенням не укладалося. Оскільки право власності позивача на будинок є беззаперечним та таким, що набуто з законних підстав, відповідач не має права перешкоджати їй у проживанні та користуванні спірним нерухомим майном.

На думку апелянта, суд першої інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин положення ч.1 ст.156 ЖК та ст. 405 ЦК України та порушив справедливий баланс між власником житла та відповідачем, який не тільки не обслуговує будинок, не сплачує комунальних послуг, але й створює вкрай тяжкі умови для сумісного проживання.

Крім того, апелянт посилається на те, що рішенням суду не вирішено питання про скасування заходів забезпечення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Роговська Алла Олександрівна, просить скасувати рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та постановити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Роговська Алла Олександрівна, обгрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не призведе до захисту прав позивача, оскільки ОСОБА_3 , на думку апелянта, не мала права розпоряджатися зазначеним нерухомим майном з огляду на те, що вона свідоцтво про право власності на частку в спільному майні в порядку спадкування не отримала.

Також апелянт посилається на те, що нотаріусом Корсун А.Є. не перевірено справжність підпису на заявах про прийняття спадщини. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину, такий правочин є нікчемним.

Крім того, апелянт зауважує про те, що зверненням до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом його виселення, позивачка ОСОБА_1 намагалася позбавити його права користування житлом, чим порушити права ОСОБА_2 .

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 травня 2023 року цивільну справу № 205/10192/19 витребувано з Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, а ухвалами від 25 травня 2023 року та 20 червня 2023 року справа поверталася для виправлення описки у рішенні суду.

07 липня 2023 року цивільна справа надійшла до Дніпровського апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2023 року поновлено ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мисечко Катерина Олександрівна, строк на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2023 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мисечко Катерина Олександрівна.

Копію ухвали та апеляційної скарги представники сторін отримали електронною поштою 14 серпня 2023 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Роговська Алла Олександрівна, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2023 року залишено без руху.

16 серпня 2023 року апелянтом усунуто недоліки в апеляційній скарзі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 серпня 2023 року відкрито провадження у даній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Роговська Алла Олександрівна, та надано сторонам строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

До Дніпровського апеляційного суду 14.09.2023 року надійшов відзив від позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні первісного позову залишити в силі (том № 3, а.с. 23 27).

Копію ухвали та апеляційної скарги сторонам направлено 21 серпня 2023 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду на 14.40 год 20 вересня 2023 року.

Судові повістки сторони отримали 30 серпня 2023 року.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 20 вересня 2023 року ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується довідкою (том № 3, а.с. 22).

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 20 вересня 2023 року ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до статті 130 ЦПК України, що підтверджується довідкою Укрпошти (том № 3, а.с. 44).

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 20 вересня 2023 року ОСОБА_3 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином що підтверджується довідкою (том № 3, а.с. 22).

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 20 вересня 2023 року третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетта В`ячеславівна не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до статті 130 ЦПК України, що пітверджується довідкою Укрпошти (том № 3, а.с. 45).

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 20 вересня 2023 року третя особа - державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко Вікторія Геннадіївна не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до статті 130 ЦПК України, що пітверджується довідкою Укрпошти (том № 3, а.с. 46).

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 - адвоката Мисечко К.О., пояснення представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвоката Роговську А.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мисечко Катерина Олександрівна, та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Роговська Алла Олександрівна, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процессуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належало ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 04.07.1985 р., виданого Ленінським районним відділом комунального господарства, на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів № 193/4 від 16.04.1985 року, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу за № 443 за реєстровим № 104, що підтверджується довідкою № 18231 від 24.12.2019 року, виданою Комунальним підприємством «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 10.09.1977 року, ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 .

Від цього шлюбу народилися діти: син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 .

Згідно заяви від 05.02.2004 року, що була зареєстрована Державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за вх. № 151, у тому числі, ОСОБА_2 відмовився від належної йому частини спадщини, що залишилась після смерті його батька ОСОБА_4 .

Як вбачається із Висновку експертів № 2723/2724/2725-21 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів, підпис від імені ОСОБА_2 та рукописний запис « ОСОБА_6 » у графі «Підпис» заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про відмову від належної частини спадщини від 05.02.2004 року, зареєстрованої державним нотаріусом Корсун А.Є. 05.02.2004 за № 151 с/с 145/2004р., виконані саме ОСОБА_2 .

На підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., зареєстровано в реєстрі за № 2578, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 32551293 від 25.07.2019 року та Договору дарування земельної ділянки, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., зареєстровано в реєстрі за № 2582, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 32551471 від 25.07.2019 року, на праві власності ОСОБА_1 належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка за такою ж адресою.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 фактично проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 у такі періоди: з 20.03.1996 року, знятий з реєстрації 28.07.2009 року, знов зареєстрований 24.05.2011 року, знятий 12.08.2019 року (за заявою нового власника).

Доказів реєстрації місця проживання відповідача за первісним позовом за будь-якою новою адресою, після зняття його з реєстраційного обліку у 2019 році матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мисечко Катерина Олександрівна, про те, що відмовляючи у позовних вимогах ОСОБА_1 , суд першої інстанції не урахував, що сторони по справі (позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків, між ними існують неприязні стосунки, а відповідач порушує правила співжиття, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підтвердження тому, що між сторонами маються неприязливі стосунки, матеріали справи не містять.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач за первісним позовом, набуваючи право власності на спірне житло на підставі договору дарування, була достеменно обізнана про реєстрацію та проживання в ньому вказаного відповідача. У свою чергу, позивач хоча і набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявила розумну дбайливість про інтереси такої особи, не з`ясувала, чи відмовляється відповідач за первісним позовом від свого права користування таким жилим приміщенням. Позбавлення право користування таким житлом відповідача не буде відповідати принципу пропорційного втручання у права особи, та матиме наслідком порушення ст. 8 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мисечко Катерина Олександрівна, про те, що суд першої інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин положення частини 1 статті 156 ЖК Української РСР та статтю 405 ЦК України, є безпідставними, виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Роговська Алла Олександрівна, про те, що цивільне право позивача на отримання у спадщину майна після смерті батька було порушено укладенням договору дарування житлового будинку 25.07.2019 року, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач за первісним позовом набула право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у відповідності до вимог чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Роговська Алла Олександрівна, про те, що в обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 18.06.1994 року, яка діяла на час написання заяви про відмову від спадщини, справжність підпису на таких заявах повинна бути нотаріально засвідчена, всупереч цьому, нотаріусом Корсун А.Є. цього не зроблено, отже за приписами п. 2-1 розділу 1 Інструкції, ця заява є нечинною, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 5 вказаної вище статті передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Частиною 1 статті 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Позивач за зустрічним позовом відмовився від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом подання та підписання до уповноваженого органу нотаріату відповідної письмової заяви про відмову від прийняття спадщини, і яка була зареєстрована державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Корсун А.Є. 05.02.2004 року за № 151 с/с 145/2004 р.

Як вбачається із висновку судової почеркознавчої та технічної експертизи документів по цивільній справі № 205/10192/2019 Дніпропетровського Науково-дослідного інституту судових експертиз від 21.03.2022 року № 2723/2724/2725-21, підпис від імені ОСОБА_2 та рукописний запис « ОСОБА_6 » у графі «Підпис» заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про відмову від належної частини спадщини від 05.04.2004, зареєстрованої державним нотаріусом Корсун А.Є. 05.02.2004 року за № 151 с/с 145/2004 р., виконані ОСОБА_2 (том № 2, а.с. 69 79).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що суд позбавлений можливості визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , оскільки позивач за зустрічним позовом свого часу відмовився від прийняття такої спадщини у передбаченому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Роговська Алла Олександрівна, про те, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 25.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. (зареєстровано в реєстрі за № 2578) є цілком обґрунтованими, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога за зустрічним позовом про визнання договорів дарування недійсними задоволенню не підлягає, оскільки така вимога має похідний характер від вимоги про визнання за позивачем за зустрічним позовом права власності на частину спірного домоволодіння в порядку спадкування.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Роговська Алла Олександрівна, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Дніпровський апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом та відмови у задоволенні зустрічного позову.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2023 року і задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мисиченко Катерина Олександрівна, та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Роговська Алла Олександрівна, немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мисечко Катерина Олександрівна, та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Роговська Алла Олександрівна, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний текст судового рішення складений 21 вересня 2023 року

Суддя: О.Д.Канурна