ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» вересня 2023 року

м. Харків

справа № 622/1299/21

провадження № 22ц/818/1544/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідачка - ОСОБА_3 , представник відповідачки - ОСОБА_4

третя особа - Державний нотаріус Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області Борисенко К.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року в складі судді Труханович В.В.

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Державний нотаріус Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області Борисенко Катерина Вячеславівна про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилася спадщина та заведена спадкова справа № 334/2005.

Зазначила, що з 20 січня 1995 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а її батько - АДРЕСА_2 .

Вказала, що різні адреси реєстрації не були перешкодою для сумісного проживання однією сім`єю батька і дочки. Вони проживали разом за місцем реєстрації батька, і тільки після його смерті вона виїхала проживати за місцем своєї реєстрації до м. Харкова.

Посилалася на те, що вона звернулася до нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову у вигляді постанови від 26 листопада 2021 року з підстав відсутності документів, що підтверджують факт прийняття спадщини.

Зазначила, що встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, їй необхідно для оформлення спадкових прав.

Просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_5 , на час відкриття спадщини, а саме станом на 15 травня 2005 року за однією адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, довідці від 13 липня 2021 року, акту від 06 березня 2023 року та показанням свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . На її думку, саме акт від 06 березня 2023 року та показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтверджують її позовні вимоги.

26 липня 2023 року до суду апеляційної інстанції від представника відповідачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що судове рішення є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою. При цьому посилався на недоведеність позовних вимог позивачки.

В суді апеляційної інстанції сторони та їх представники підтримали кожен свою позицію.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не доведено факт постійного проживання із спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_2 на час відкриття спадщини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (а.с.7).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними сестрами та дочками померлого ОСОБА_5 (а.с.8,36).

Як вбачається з паспорту ОСОБА_1 , вона з 20 січня 1995 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 26 листопада 2021 року №2165/02-31 нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , оскільки документи, підтверджуючі факт прийняття спадщини в порядку, встановленому чинним законодавством нотаріусу не подані. При цьому у вищезазначеній постанові нотаріус зазначає про те, що згідно даних перевірки Алфавітних книг обліку спадкових справ, з дня смерті і по теперішній час знайдена спадкова справа № 334/2005 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . Згідно з відомостями вказаної спадкової справи наявні відомості про прийняття спадщини дочкою спадкодавця - ОСОБА_3 , яка подала заяву до нотаріальної контори. Більше заяв не надходило. Свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с.9).

Із довідки Лютівського старостинського округу № 4 Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області від 13 липня 2021 року № 14.04-01-03/105 вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день своєї смерті мешкав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ним на день смерті за вказаною адресою мешкали і постійно зареєстровані: співмешканка ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4; син співмешканки ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.38).

06 березня 2023 року сусідами ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та депутатом Золочівської селищної ради Тесленко В.П. складено акт, в якому зазначено про те, що ОСОБА_1 тривалий час, в тому числі і на момент смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала і вела з ним спільне господарство та здійснювала догляд за ним на день його смерті за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.118).

В суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , які пояснили, що ОСОБА_1 знають з дитинства, проживали в одному селі. ОСОБА_1 після закінчення школи поїхала до м. Харкова, де проживала у гуртожитку та працювала на заводі. Свідкам відомо про те, що у позивачки були складні відносини з її батьком. Однак, згодом їх стосунки налагодилися. Приблизно 1998-2000 роках ОСОБА_1 , у зв`язку з хворобою її батька ОСОБА_5 , стала постійно проживати в АДРЕСА_2 та здійснювати догляд за ним. З батьком в одному будинку, крім ОСОБА_1 , також проживала його цивільна дружина ОСОБА_13 . Неповнолітній син ОСОБА_1 проживав в м. Харкові разом зі своїм батьком. ОСОБА_1 кожного дня їздила у м. Харків на роботу, де працювала на заводі, а ввечері поверталася в село. На момент смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_1 також проживала разом з ним в одному будинку.

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (свідки сторони відповідача) підтвердили суду факт того, що ОСОБА_5 на момент смерті проживав в АДРЕСА_2 разом зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_13 та її сином ОСОБА_14 . ОСОБА_1 довгий час, у тому числі і на момент смерті ОСОБА_5 , не проживала разом з ним.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частиною третьої статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Аналіз вказаних норм закону дає підстави для висновку, що прийняття спадщини є вольовою дією спадкоємця, за виключенням тих випадків, коли спадщина вважається прийнятою спадкоємцем через пряму вказівку закону та за умови, що він не відмовився від її прийняття.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно із пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, які неодноразово висловлював у постановах: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц, від 12 липня 2022 року у справі № 295/15914/19.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20.

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 як спадкоємця першої черги зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час його смерті.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними сестрами та дочками померлого ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 заведено спадкову справу № 334/2005, на підставі відповідної заяви ОСОБА_3 .

20 січня 1995 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

З постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії від 26 листопада 2021 року №2165/02-31 вбачається, що нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , оскільки документи, підтверджуючі факт прийняття спадщини в порядку, встановленому чинним законодавством нотаріусу не подані.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася, зокрема на те, що вона прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки фактично спільно проживала зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час його смерті за адресою: АДРЕСА_2 , також здійснювала догляд за ним на день його смерті за вищевказаною адресою, вела з ним спільне господарство, що підтверджується показаннями свідків та актом від 06 березня 2023 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив вищевказаний акт як належний, достатній та достовірній доказ фактичного проживання спадкоємиці зі спадкодавцем на момент його смерті з огляду на те, що згаданий акт складений, зокрема сусідами ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та депутатом Золочівської селищної ради Тесленком В.П., підпис якого засвідчено старостою Олександрівського старостинського округу А. Міхрабовим, в якому зазначено, що ОСОБА_1 тривалий час, в тому числі і на момент смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала і вела з ним спільне господарство та здійснювала догляд за ним на день його смерті за адресою: АДРЕСА_2 , тобто встановлення доведеності цього факту здійснювалося на підставі показань свідків, не підтверджених письмовими доказами.

При цьому, матеріали справи містять довідку Лютівського старостинського округу № 4 Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області від 13 липня 2021 року № 14.04-01-03/105, з якої вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день своєї смерті мешкав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ним на день смерті за вказаною адресою мешкали і постійно зареєстровані: співмешканка ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4; син співмешканки ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3.

У справі, яка переглядається, оцінюючи надані позивачкою докази на підтвердження факту її проживання разом із спадкодавцем без реєстрації, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість достовірно встановити факт проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем на час відкриття спадщини з огляду на те, що предметом доказування в цій справі є обставини вісімнадцятирічної давнини, а тому відомості, які повідомлені свідками та містяться в акті від 06 березня 2023 року, можна обґрунтовано поставити під сумнів. Отже, досліджуючи фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав оцінку доказам та виклав відповідні мотиви їх відхилення.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 293/349/22 (провадження № 61-589св23).

Суд правомірно не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , оскільки їхні покази спростовуються показами інших свідків та матеріалами справи, зокрема довідкою Лютівського старостинського округу № 4 Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області від 13 липня 2021 року № 14.04-01-03/105.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що актом від 06 березня 2023 року, складеним на підставі свідчень сусідів та депутата Золочівської селищної ради, підтверджується проживання ОСОБА_5 постійно до дня своєї смерті з нею за адресою: АДРЕСА_2 , колегія суддів відхиляє, оскільки сам по собі такий акт не є безспірним доказом факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент його смерті, з урахуванням інших наявних у матеріалах справи доказів (Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 175/3065/21 провадження № 61-6684св22).

Таким чином, матеріали справи не містять та до суду апеляційної інстанції не надано належних та достовірних письмових доказів, які підтверджують факт прийняття ОСОБА_1 спадщини, а акт від 06 березня 2023 року складений із посиланням на встановлення доведеності цього факту на підставі показань свідків.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що допомога ОСОБА_1 батьку по догляду за ним беззаперечно не свідчить про фактичне прийняття позивачкою спадщини.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 28 вересня 2023 року.