Дата документу 28.11.2023 Справа № 335/861/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/861/23 Головуючий у 1 інстанції: Романько О.О.
Провадження № 22-ц/807/1764/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А
28 листопада 2023 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.
розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Демиденко Дар`я Анатоліївна, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОРАНТА-СІЧ» про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди,
У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОРАНТА-СІЧ» про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В результаті окресленої дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку судової медичної експертизи № 881 від 22.10.2019р., позивач ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритого компресійного перелому першого поперекового хребця на тлі дегенеративно-дистрофічних змін поперекового відділу хребта, який кваліфікується як тілесне ушкодження середньої тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день), та таке, що не було небезпечним для життя.
Через заподіяні ОСОБА_1 тілесні ушкодження ОСОБА_2 з 22.09.2019 по 17.01.2020 перебувала на лікуванні у травматолога в Комунальному некомерційному підприємстві «Міська лікарня № 9» Запорізької міської ради з діагнозом: «компресійний перелом тіла хребта 2 стадії з вираженим асептичним запальним набряком кістково-мозкової речовини», що підтверджується довідкою, яка видана цим закладом.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована у АТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОРАТА-СІЧ», яка частково відшкодувала позивачу матеріальну шкоду.
Відповідно до п.24.2. п.24.3 ст.24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мінімальний розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Якщо страховику не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.
Згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на думку позивача, ПрАТ СК «ОРАНТА-СІЧ» зобов`язано відшкодувати потерпілій ОСОБА_2 такий розмір витрат на лікування: мінімальна заробітна платана станом на 25.09.2019р. складала 4 173.00 грн., а станом на 01.01.2020р. - 4 723.00 грн., тобто у 2019р.: 139.10 грн./день х 100 днів = 13 910.00 грн.; у 2020р.: 157.43 грн./день х 17 днів = 2 676.31 грн. За підрахунком позивача, разом сума відшкодування складає 16 586.31 грн. Зважаючи на здійснену оплату розміром 4 050.55 гри., загальна сума страхового відшкодування за шкоду, спричинену здоров`ю, яку наразі слід стягнути зі страхової компанії складає: 11 635, 76 грн.
Крім того, позивачу рекомендовано санаторно-курортне лікування, яке вона через
скрутне матеріальне становище не може оплатити за власний кошт. Згідно з рахунком від 09.01.2023р. № 10, що складений ДП «Клінічний санаторій «Хмільник», вартість проходження 21-денного реабілітаційного курсу складає 24 150.00 грн., яку позивач про-
сила стягнути з ОСОБА_1 .
Позивач також зазначила, що внаслідок ДТП їй завдано моральної шкоди. Після ДТП, окрім фізичного болю, який вона зазнала у зв`язку з отриманням важкої травми хребта через протиправну поведінку відповідача, який допустив зіткнення, вона відчувала сильний емоціональний стрес, наслідками якого стала повна втрата сну на тривалий час, страх транспортних засобів, підвищена нервозність та інші негативні відчуття. Протягом активного лікування позивачу здійснювались болісні лікувальні процедури, навіть через 3 роки після цієї події у неї досі не відновлено рухову активність. Більш того, на даному етапі лікування мови про повне відновлення рухової активності лікарями не ведеться.
Розмір заподіяної позивачу моральної шкоди важко оцінити в грошовому еквіваленті, не враховуючи тяжкість тілесних ушкоджень та обставини, за яких вони були заподіяні, вважає, що ОСОБА_1 має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести ОСОБА_2 , її родині, а також ті витрати, які нею будуть здійснені задля хоча би часткового відновлення опорно-рухового апарату. Вважає суму на відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000.00 грн. розумною і справедливою. Така ціна, на думку позивача, враховує усі страждання, які довелося їй перенести, зокрема, порушення звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я, а також моральних страждань, пов`язаних з дорожньо-транспортною пригодою.
Відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Таким чином, розмір моральної шкоди, яку слід стягнути зі страхової компанії складає 829,31 гри. з розрахунку: 16 586.31 грн./100 х 5 = 829.31 грн.
Посилаючись на ці обставини, на підставі ст.ст. 1167, 1168, 1187-1188, 1195, 1202 ЦК
України, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 24 150,00 грн. як додаткові витрати на санаторно-курортне лікування та 49 170,69 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; стягнути з АТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОРАТА-СІЧ» 11 635,76 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої здоров`ю, та 829,31 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОРАНТА-СІЧ» на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суму страхового відшкодування в розмірі 12 611,13 грн., яка складається із: 11 774,86 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 836,27 грн. - відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на відшкодування додаткових витрат на санаторно-курортне лікування суму у розмірі 24 150,00 грн., на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 30 000 гр., а всього стягнути 54 150 (п`ятдесят чотири тисячі сто п`ятдесят) гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто в дохід держави судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, з ОСОБА_1 в розмірі 1585,71 грн., з приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ОРАНТА-СІЧ» в розмірі 2147,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеля-ційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування додаткових витрат на санаторно-курортне лікування в розмірі 24 150 грн. відмовити повністю; позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Вобґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачкою не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між спричиненими в 2019 році тілесними ушкодженнями та необхідністю лікування захворювання, які вона зазначає в якості підстав для санаторно-курортного лікування, а документи, на які вона посилається в обґрунтування заявленої грошової суми, є неналежними доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Штабовенко Д.В. заперечує проти цих доводів. Вважає скаргу безпідставною та необґрунтованою, зазначаючи, що причинно-наслідковий зв`язок між отриманими тілесними ушкодженнями та необхідністю лікування слідує із сукупності доказів, наданих позивачем, зокрема, висновками експертизи № 9-723/25-55 від 20.12.2019р., № 881 від 22.10.2019р., листами непрацездатності, довідкою про одержання путівки на санаторно-курортне лікування та рахунком на оплату від 09.01.12023р. № 10. Враховуючи, що позивач є пенсіонером, розмір додаткових витрат на санаторно-курортне лікування для неї є істотним та не може бути авансовано.

Рішення оскаржується відповідачем ОСОБА_1 лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення з останнього моральної шкоди та витрат на санаторно-курортне лікування, а тому відповідно до приписів ч. 1 статті 367 ЦПК України переглядається апеляційним судом тільки в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із п. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

За приписами чч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуаль-

ного права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив із того, що достатнім розміром відшкодування моральної шкоди позивачу за рахунок відповідача ОСОБА_1 буде сума в розмірі 30 000,00 грн. Також суд вважав доведеними вимоги щодо компенсації додаткових витрат на санаторно-курортне лікування у розмірі 24 150,00 грн., які можливо стягнути наперед з урахуванням матеріального стану позивача, яка не може самотужки авансом сплатити їх вартість, але потребує такого виду лікування.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають приписам правильно застосованих судом норм матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини у цій справі.

Судом першої інстанції встановлено, 22.09.2019, приблизно о 10 год. 10 хв., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом Fiat Fiorino, днз. НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині проспекту Соборний, зі сторони проспекту Металургів в напрямку бульвару Шевченка в м. Запоріжжі. В цей час, маршрутне таксі № 61 автобус MersedesBenz 312D, днз. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснювало рух позаду, у попутному з водієм ОСОБА_1 напрямку. При цьому в салоні вказаного маршрутного таксі в якості пасажира перебувала позивач ОСОБА_2 . Під час руху в межах середньої смуги проспекту Соборний, в районі буд. 173 та перехрестя з вул. 12 Квітня в м. Запоріжжя, ОСОБА_1 , діючи в порушення вимог п.п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, змінив напрямок руху вправо, в напрямку правої смуги руху, де в цей час здійснював рух водій ОСОБА_3 , внаслідок чого сталося дотичне зіткнення правої бічної частини автомобіля Fiat Fiorino, днз НОМЕР_1 , та лівої бічної частини автобуса MersedesBenz 312D, днз НОМЕР_2 . В результаті зіткнення автобус MersedesBenz 312D виїхав за межі проїзної частини, зіткнувся з бетонним стовбцем та зупинився на тротуарі.

Згідно висновку експерта № 9-723/25-55 від 20.12.2019, водій ОСОБА_3 для забезпечення безпеки дорожнього руху повинен був діяти відповідно вимогам пп. 12.3, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху України; водій ОСОБА_1 для забезпечення безпеки дорожнього руху повинен був діяти відповідно вимогам пп. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України. У діях водія ОСОБА_4 невідповідності вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України не вбачається. При цьому, дії водія ОСОБА_4 не відповідали вимогам пп. 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору не перебуває у причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди. Дії водія ОСОБА_1 не відповідали вимогам пп. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди. Водій ОСОБА_5 не мав технічної можливості уникнути даної дорожньо-транспортної пригоди. Технічна можливість водія ОСОБА_1 уникнути даної дорожньо-транспортної пригоди залежала від виконання ним вимог пп. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України (а.с. 18-28, 35-52).

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку судової медичної експертизи № 881 від 22.10.2019р. та висновку експертів № 450/к від 16.12.2019, позивач ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритого компресійного перелому першого поперекового хребця на тлі дегенеративно-дистрофічних змін поперекового відділу хребта, який кваліфікується як тілесне ушкодження середньої тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день), та таке, що не було небезпечним для життя. Враховуючи виявлені тілесні ушкодження у гр. ОСОБА_2 , їх морфологічні характеристики, локалізацію і давність спричинення, не виключається можливість їх утворення в умовах дорожньо-транспортної пригоди, зазначеної в обставинах справи, з урахуванням пояснень ОСОБА_1 , пояснень від 22.09.2019 ОСОБА_4 та за даними наданого протоколу допиту потерпілої ОСОБА_2 (а.с. 30-34).

За фактом ДТП було порушено кримінальне провадження за ч. 1 ст. 286 КК України відносно ОСОБА_1 , яке ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2022, яка набрала законної сили, було закрито у зв`язку з закінченням строків давності, в порядку ст. 49 КК України ( а.с. 11-17), що не є реабілітуючою обставиною.

Позивач перебувала на лікуванні в період з 22.09.2019 по 17.01.2020, що підтверджується відповідними листками непрацездатності (а.с. 53-55).

Вказані висновки суду повністю базуються на нормативній базі, аналіз якої наведено в судовому рішенні.

Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд першої інстанції вірно виходив з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того - у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.

Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У цьому контексті суд правильно врахував визнання Європейським Судом з прав людини (далі ЄСПЛ) щодо існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкан-далі» зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В силу ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Стаття 1187 ЦК України відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, пов`язану з використанням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Використання транспортних засобів є джерелом підвищеної небезпеки. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положення ст. 1187 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. ст. 1166, 1167 вказаного Кодексу, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальній нормі. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Стаття 1187 ЦК України встановлює правило спеціального делікту, який передбачає особливості суб`єктного складу відповідальної особи (обов`язок відшкодування шкоди покладається на вказану у законі особу - власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) та встановлює покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (ч. 2 ст. 1188 ЦК України).

У разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб (п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Ці приписи застосовні тоді, коли декілька осіб саме спільними неправомірними діями чи бездіяльністю завдали шкоди. Тоді не має значення вина кожного з них у завданні шкоди. Останню вони зобов`язані відшкодувати незалежно від вини.

Відповідно до ст.ст. 541, 543, ч. 1 ст. 544, ч. 1 ст. 1190 ЦК України у разі, якщо потерпілий від взаємодії джерел підвищеної небезпеки, що стала наслідком неправомірних дій або бездіяльності власників (володільців), наприклад, транспортних засобів, заявить вимогу про відшкодування неподільної шкоди (як-от шкоди, завданої здоров`ю, моральної шкоди) одним із таких власників (володільців), і той відшкодує цю шкоду у повному обсязі, він отримає право зворотної вимоги до інших власників (володільців) у відповідній частці.

За змістом п. 36.3 ст. 36 Закону частки відповідальних за завдання неподільної шкоди страхувальників (їхніх страховиків або МТСБУ) є рівними.

У ч. 1 ст. 614 ЦК України зазначено, що вина як підстава відповідальності за порушення зобов`язання це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання, зокрема для запобігання заподіянню шкоди. З огляду на це припис ч. 2 ст. 1188 ЦК України застосовний тоді, коли поведінка кожного із власників (володільців), наприклад, транспортних засобів (унаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки яких завдана шкода третій особі) була неправомірною (зокрема, якщо кожен із них порушував правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, у зв`язку з чим відбулася вказана взаємодія та була завдана шкода третій особі). Встановлення неправомірності діяння кожного з цих власників (володільців) достатньо для покладення на них солідарного обов`язку з відшкодування третім особам шкоди, завданої внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки. Такий обов`язок не залежить від вини осіб, які спільно неправомірними діяннями завдали шкоди.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Встановлено, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2022, яка набрала законної сили, кримінальне провадження у справі № 335/14/20 відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, було закрито у зв`язку з закінченням строків давності, в порядку ст. 49 КК України.

У випадку закриття кримінального провадження, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд повинен у цивільному провадженні встановити вину осіб, причетних до ДТП.

Як було встановлено з висновку експерта № 9-723/25-55 від 20.12.2019 водій ОСОБА_3 , який керував маршрутним таксі, не мав технічної можливості уникнути зіткнення та його дії не перебувають у причинному зв`язку з подією. Тобто, в даному випадку судом правильно встановлено, що лише винні дії водія ОСОБА_1 призвели до ДТП та, відповідно, до його наслідків.

У відповідності до роз`яснень п. 2 Пленуму Верховного Суду України, від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Таким чином, вищевказані норми цивільного законодавства в сукупності з роз`ясненнями Пленумів Пленуму Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Верховного Суду встановлюють спеціального суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, який може бути звільнений від цієї відповідальності виключно лише у випадку, коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У всіх інших випадках цивільна правова-відповідальність покладається на власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) навіть при відсутності його вини у завданні шкоди.

Колегія суддів погоджується із тим, що ОСОБА_1 не було доведено, що шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. А тому суд першої інстанції вірно взяв до уваги доводи сторони позивача щодо заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди внаслідок ДТП, оскільки нею були отримані тілесні ушкодження середньої тяжкості, що потягнуло за собою фізичний біль та страждання, емоційний стрес, неможливість самостійно пересуватись на час лікування, зміні звичного способу життя, негативні зміни у стані здоров`я.

Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд правильно керувався принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування.

Відтак, враховуючи, що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов`язана із шкодою для здоров`я, що є найбільш суттєвим благом для людини, розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачене здоров`я відновити.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягав стягненню на користь позивача, суд першої інстанції правомірно вважав, що заявлена у позові сума не зовсім відповідає обставинам справи та не є адекватною нанесеній моральній шкоді. У контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди варто звернути увагу на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням вказаного судом було проаналізовано поведінку відповідача, який не оплачував лікування позивача, яка лікувалася за власний рахунок, несвоєчасне надання ним необхідної інформації страховій компанії для проведення страхових виплат, чим сприяв збільшенню як майнових, так і немайнових втрат позивача, взято до уваги тривалість розгляду судами справ за участі цих же сторін, вимушеність позивача додатково звертатися за захистом своїх прав, наявність змін у її звичному житті, рівень страждань та незручностей, які вона відчуває через травму майже щодня (необхідність перебування у відповідному корсеті, неможливістю перебувати в деяких положеннях тіла, довго сидіти, що заважає вільно працювати та в тому ж режимі, який був до її отримання), виходячи зі справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, матеріальний стан самого відповідача ОСОБА_1 , суд визначив суму відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 30 000 грн., що вважав за достатнє для компенсації немайнових втрат позивача.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок відповідача ОСОБА_1 , оскільки суд належним

чином вмотивував свій висновок в цій частині, обговоривши всі критерії, за якими здійснював її оцінку. Тож, колегія не вбачає підстав для зменшення відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 грн., обов`язок з відшкодування якої поклав на винуватця ДТП ОСОБА_1 .

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення додаткових витрат на санаторно-курортне лікування, з чим не погодився відповідач ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 1202 ЦК України, стягнення додаткових витрат, передбачених ч. 1 ст. 1195 ЦК України, може бути здійснено наперед у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (зокрема, придбання путівки, оплата проїзду тощо).

Матеріали справи містять надані позивачкою копії довідок для одержання путівки, за змістом яких ОСОБА_2 рекомендовано санаторно-курортне лікування, вартість якого в санаторії «Хмільник» становить за 21 день загальну суму 24 150,00 грн.

Стаття 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого у результаті ДТП, є шкода (в тому числі моральна) пов`язана з лікуванням потерпілого, тимчасовою втратою ним працездатності.

Санаторно-курортне лікування - це медична допомога, що здійснюється з профілактичною, лікувальною або реабілітаційною метою із застосуванням природних лікувальних факторів в умовах перебування на курорті або лікувально-оздоровчій місцевості та в санаторно-курортних закладах.

Головними завданнями санаторно-курортного лікування є: ліквідація або зменшення проявів патологічного процесу; відновлення або покращення порушених функцій; підвищення загальної реактивності; тренування адаптаційних механізмів; попередження інвалідизації та сприяння соціальній реабілітації.

Санаторно-курортне лікування є профілактичним заходом, спрямованим на зберігання та укріплення здоров`я особи, пов`язане з попереднім лікуванням у лікарні чи амбулаторно-поліклінічному закладі, базується на науково-теоретичних та практичних розробках використання природних лікувальних ресурсів, тому не є тотожним поняттям лікуванню, яке потерпілий проходить в умовах стаціонарну або амбулаторно.

Відтак, суд вірно виснував, що зазначені додаткові витрати не покладаються на страхову компанію, оскільки не передбачені чинним законодавством. Тому саме винуватець відповідає за завдану шкоду, якщо вона перевищує розмір страхової суми або відноситься до сум, які страховик не повинен відшкодовувати.

При цьому, як вірно зазначив суд, обраний позивачем заклад для надання їй послуги з санаторно-курортного лікування, а саме, ДП «Клінічний санаторій «Хмільник» здійснює

лікування опорно-рухового апарату.

Крім того, суд взяв до уваги, що вартість такої послуги, визначеної в рахунку № 10 від 09.01.2023 не перевищує середньої вартості, яка затверджена Міністерством соціальної політики у наказах від 21.03.2019 № 416 «Про встановлення граничної вартості путівки (ліжко-дня) у 2019 році та від 21.02.2022 № 101 «Про встановлення граничної вартості путівки (ліжко-дня) у 2022 році», а саме, 22 200,0 (634,3) грн. без податку на додану вартість та 26 740,0 (764,0) грн. без податку на додану вартість, відповідно.

Враховуючи, що позивач є пенсіонеркою, розмір додаткових витрат на санаторно-курортного лікування для неї є істотним, суд відповідно до ч. 2 ст.1202 ЦК України вважав за можливе стягнути такі витрати з відповідача ОСОБА_1 наперед.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення вимог позивача щодо стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди, зменшивши заявлену позивачем суму до 30 000,00 грн., та про задоволення вимог в частині стягнення наперед витрат на санаторно-курортне лікування у сумі 24 150,00 грн.

В апеляційній скарзі апелянт наполягав на тому, що судом невірно застосовано до спірних правовідносин положення наказів Міністерства соціальної політики № 416 від 21.03.2019 «Про встановлення граничної вартості путівки (ліжко-дня) у 2019 році» та № 101 від 21.02.2022 «Про встановлення граничної вартості путівки (ліжко-дня) у 2022 році». Крім того, апелянт зазначив, що строк дії наданого позивачкою розрахунку становить 5 днів, який на теперішній час пропущено.

Між тим, апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції не застосовував положення зазначених наказів при визначенні вартості суми відшкодування витрат на санаторно-курортне лікування, а лише посилався на те, що заявлена позивачкою сума такого відшкодування станом на 2022 рік не перевищує навіть граничний розмір такої послуги як станом на 2019 рік, коли ОСОБА_2 вперше була видана довідка про необхідність такого лікування, так і станом на 2022 рік.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на пропуск позивачкою п`ятиденного терміну оплати санаторно-курортного лікування, оскільки за відсутності коштів у ОСОБА_2 остання самотужки не може придбати таку путівку, отже виставлений рахунок є підтвердженням орієнтовних витрат, які у подальшому можуть бути скориговані. Крім того, положеннями ст. 1202 ЦК України прямо передбачена можливість попередньої оплати послуг з придбання путівки як додаткової витрати внаслідок ушкодження здоров`я у зв`язку із заподіянням шкоди.

Посилання в апеляційній скарзі на завищений розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки компенсація моральної шкоди відбувається на емоційному рівні людської свідомості, тому розмір такої компенсації повинен бути достатнім, щоб викликати у потерпілого, або дозволити йому отримати у майбутньому позитивні емоції такої глибини і сили, які здатні у повному обсязі компенсувати, врівноважити ті негативні відчуття і переживання, в яких полягає моральна шкода, в межах її доведеності перед судом.

Колегія суддів зауважує, що суд зменшив розмір заявленої позивачем моральної шкоди та врахував, зокрема, матеріальний стан відповідача ОСОБА_6 , про що безпосередньо зазначив у мотивувальній частині рішення. Тому судом першої інстанції зроблено правомірний висновок, що вимоги позивача про стягнення на її користь з відповідача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 30 000 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також встановленим судом обставин справи.

Колегія констатує, що суд не припускався процесуальних порушень при розгляді цієї справи. Спір по суті вирішено правильно, норми законів, якими врегульовані спірні відносин, судом застосовані вірно.

Доводи ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Демиденко Д.А., щодо відсутності причинного зв`язку між тілесними ушкодженнями та необхідністю санаторно-курортного лікування є аналогічними доводам відзиву на позовну заяву, були предметом ретельної перевірки в ході розгляду справи судом першої інстанції, та останнім вони відкинуті як неспроможні, оскільки не відповідають положенням вище наведених норм матеріального права та обставинам, встановленим в цій справі. При цьому, колегія не знайшла підстав вважати, що такі висновки суду спростовані в ході апеляційного перегляду справи.

Крім того, суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішив питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі в оскаржуваній частині або ж його зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови відповідачу у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374-375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Демиденко Дар`я Анатоліївна, залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2023 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось і не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 28 листопада 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова