Справа № 201/599/23
Провадження № 2/201/84/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді - Батманової В.В.

за участю секретаря Турбаївської М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

17 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

В позовній заяві ОСОБА_1 з урахуванням доповнень посилається на те, що у період з 19.07.2022 по 04.08.2022 ОСОБА_1 було перераховано ОСОБА_2 на його вимогу, аванс - грошові кошти у сумі 44658,00 грн. для виконання будівельних робіт в санвузлі за адресою АДРЕСА_1 . Вказані кошти були прийняті відповідачем для виконання свого зобов`язання.

16.08.2022 з отриманої суми відповідачем на картковий рахунок було повернуто позивачу 10 000,00 грн. за неякісно виконані відповідачем роботи. Одночасно відповідач відшкодував вартість пошкодженого ним трапу для душової кабіни фірми RAVАК у розмірі 4395,0 грн. Проте, суттєві умови договору підряду погоджені не були, а саме ціна, перелік робіт, не було визначено строк їх виконання, календарний план-графік, не розроблено проектно-кошторисну документацію, тощо.

Роботи на залишок коштів у розмірі 34658,00 грн. відповідачем станом на 05.12.2022 не виконано.

03.10.2022 та 09.11.2022 позивач направляв відповідачу претензію щодо виконання робіт та досудову вимогу про повернення коштів. Проте, відповідач спочатку уникав вручення листів, а згодом письмово відмовився отримувати лист-претензію.

Враховуючи вищевикладені обставини, вбачається, що будь яких правових підстав для отримання і збереження грошових коштів в сумі 34658,00 грн у відповідача не виникло ні до їх отримання, ні після, оскільки домовленість про виконання певних робіт, їх обсяг та вартість з ним досягнута не була, що вказує на відсутність між сторонами погодження суттєвих умов договору.

Оскільки з боку відповідача роботи передані не були, тому позивач вважає, що передані йому кошти у розмірі 34658,00 грн. є майном, набутим ним без достатньої правової підстави та підлягають поверненню.

У зв`язку з викладеним просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 34658,00 грн.

Ухвалою судді Батманової В.В. від 02 березня 2023 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в спрощеному провадженні з повідомленням сторін.

Представник відповідача скористався правом на подання відзиву, в якому заперечував проти задоволення позову, оскільки відповідачем за кошти позивача належним чином виконані роботи за домовленістю між ними.

В наданій суду 25.09.2023 заяві позивач позовні вимоги підтримала, справу просила розглядати за її відсутністю, без фіксування процесу технічними засобами.

Представник відповідача також надав заяву в якій просив розглядати справу без його участі, просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладений у відзиві.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази за принципами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у період з 19.07.2022 по 04.08.2022 ОСОБА_1 було перераховано ОСОБА_2 , грошові кошти у сумі 44658,00 грн. для виконання будівельних робіт в санвузлі за адресою АДРЕСА_1 . Вказані кошти були прийняті відповідачем для виконання свого зобов`язання.

16.08.2022 з отриманої суми відповідачем на картковий рахунок було повернуто позивачу 10 000,00 грн. за неякісно виконані відповідачем роботи. Одночасно відповідач відшкодував вартість пошкодженого ним трапу для душової кабіни фірми RAVАК у розмірі 4395,00 грн.

Зі змісту долученого до матеріалів справи аудіозапису «Запись_вызовов_Оксана_Тополь1_220814_193335.m4а» вбачається, що і позивач, і відповідач підтверджують наявність між ними договірних правовідносин.

В позовній заяві позивач посилається на ст. 1212 ЦК України, як на правову підставу для стягнення коштів з відповідача. Відповідно до ст. 1212 ЦК У країни особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним . У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15.

Відповідно до ст.ст. 202, 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач та відповідач є сторонами правочину.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з ясувати обставини, які мають значення для справи.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палити Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 550/936/18 та в додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 904/5726/19, від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19.

Проте, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог на надано жодних належних та достатніх доказів безпідставного отримання коштів відповідачем, на які посилається позивач.

Крім того, сума яку позивач просить стягнути з відповідача не відповідає дійсному розрахунку зазначеному у позову, оскільки вона має становити 30 263,00 грн. (44 658,00 грн. - 14 395,00 грн. = 30 263,00 грн.).

Відтак, твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, спростовуються вищевказаними обставинами та нічим об`єктивно не підтверджуються, а тому суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог.

Розглядаючи вимоги відповідача про стягнення з позивача судових витрат на правову допомогу у розмірі 4000 грн., суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.1 ст.246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З огляду на те, що стороною відповідача було надано до суду договір про надання правничої допомоги та докази виконання вказаної у договорі роботи та оплату правничої допомоги, а також приймаючи до уваги, що в задоволенні позову відмовлено, виходячи з принципів розумності та справедливості суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 4000 грн.

Питання про розподіл судових витрат вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України, а саме у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 12, 13, 76-78, 81-82, 89, 130, 137, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В.В. Батманова