КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/6918/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЮНСЕЛ» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЮНСЕЛ» про стягнення вартості пошкодженого вантажу, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «ГЮНСЕЛ» про стягнення вартості пошкодженого вантажу, відповідно до якого просив сягнути з відповідача 11 278 грн вартості пошкодженого вантажу та судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що між ним та відповідачем було укладено договір перевезення вантажу автомобільної запчастини - бамперу артикул 52119-30F20 (521193A998), виробник Тойота для автомобілів LEXUS GS SERIES від 2012 року.

Вказував, що під час виконання відповідачем перевезення за маршрутом м.Київ - м. Дніпро, на розвантаженні в м. Дніпро було виявлено пошкодження - глибокі вм`ятини, розриви пластику, що унеможливлюють його подальше використання за призначенням, відтак вантаж не був прийнятий одержувачем.

Позивач зазначав, що 03 серпня 2020 року він звернувся із претензією до відповідача, проте листом від 08 вересня 2020 року відповідачем було відмовлено йому у відшкодуванні заподіяної шкоди.

За викладених обставин позивач вважає, що шкода майну заподіяна внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань по договору перевезення та складає вартість товару - 11 278 грн, а тому підлягає відшкодуванню у повному обсязі.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ТОВ «ГЮНСЕЛ» на користь ОСОБА_1 вартість пошкодженого вантажу в розмірі 11 278 грн, 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 840,80 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ТОВ «ГЮНСЕЛ» подало апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що під час огляду одержувачем вантажу було виявлено, що пластиковий автомобільний бампер (вантаж) має деформацію (вм`ятину) та тріщину; упаковка вантажу (бульбашкова плівка) - не пошкоджена; спеціальне маркування - відсутнє. Виявлені недоліки було зафіксовано 31 липня 2020 року представником перевізника у м. Дніпро та вантажоодержувачем ОСОБА_2 у відповідному акті приймання/передачі вантажу від 31 липня 2021 року.

Так, апелянт вказує, що відповідно до п.7 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року передбачено, що при поданні вантажів в тарі чи упаковці і штучних вантажів дрібними відправками саме замовник зобов`язаний завчасно замаркувати кожне вантажне місце відповідно до державного стандарту (п.7.1 Правил №363) У маркуванні зазначаються: а) знак одержувача - повне чи часткове найменування вантажоодержувача чи позначення, яке використовується одержувачем (при перевезеннях дрібних партій); б) номер заявки (замовлення) на перевезення вантажів; в) місце призначення - зазначається пункт (при міжміських перевезеннях); г) маса вантажного місця - позначається цифрами маса брутто і нетто в кілограмах.

Наголошує, що при поданні вантажів, які вимагають особливого поводження з ними під час вантажних операцій та зберігання, відправник зобов`язаний нанести на всіх вантажних місцях додатково спеціальне маркування написом "Верх", "Скло", "Обережно", "Не кантувати", "Боїться холоду", "Не класти плазом" тощо, (п.7.2 правил №363). Спеціальне маркування може бути вказане також особливими знаками. Замовником є вантажовідправник або вантажоодержувач, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів.

Крім того, апелянт наголошує, що згідно п. 7.3 Правил №363 відповідальність за відсутність спеціального маркування та її наслідки покладається на замовника.

Натомість, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції безпідставно посилався на те, що товар було запаковано виробником товару - автоконцерном Тойота у бульбашкову плівку, яка містить маркування: нічого не ставити зверху (в оригіналі «do not place anything on top») та фірмовий логотип виробника. Такі доводи позивача спростовуються актом приймання-передачі вантажу від 31 липня 2021 року, підписаним отримувачем вантажу ОСОБА_2 , де чітко зазначено, що спеціальне маркування - відсутнє.

Апелянт посилається також на те, що відповідно до Правил № 363, перевізником було затверджено умови перевезення вантажів ТОВ «Гюнсел», які є невід`ємною частиною (додатком №1) договору про надання послуг з перевезення вантажу (багажу), а підписавши декларацію (разовий договір) № 12422023 ОСОБА_1 погодився з відповідними умовами перевезення ТОВ «Гюнсел». Відтак, був обізнаний із п.4.15 Умов перевезення ТОВ «Гюнсел» та згоден з тим, що в разі відсутності будь-яких пошкоджень пакування, перевізник не несе відповідальності за вміст, тобто якість та масу нетто вантажу.

ТОВ «Гюнсел» в апеляційній скарзі вказує, що пред`явлений позивачем до перевезення вантаж за декларацією №12422023 поступив у загорнутому в бульбашкову плівку вигляді, яка, в сою чергу, є непрозорим матеріалом, що не дає можливості пересвідчитися у цілісності вантажу, а відповідно до п. 2.3., 2.4., 4.6. Умов перевезення ТОВ «Гюнсел» визначено, що перевізник має право ознайомитися з документами, які відображають його фактичну вартість та право огляду й перевірки вантажу за згодою замовника.

Однак, в даному випадку, замовником (відправником) не було надано згоди пред`явити вантаж до огляду перевізнику при декларуванні, а також не було ознайомлено перевізника з документами, що підтверджують його фактичну вартість. А додана до позову видаткова накладна № 6390 від 28 липня 2020 року, яка виписана самим ОСОБА_1 , не була надана ним перевізнику при декларуванні вантажу.

Отже, апелянт вважає, що з об`єктивних причин не зміг реалізувати своє право пересвідчитися у цілісності вже запакованого у непрозору бульбашкову плівку вантажу, а позивачем порушено п. 3.2. Умов перевезення щодо зобов`язання здійснити належну упаковку багажу, відтак саме він несе відповідальність за всі наслідки неправильного пакування відповідно до п. 10.16. Правил №363.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції помилково переклав на перевізника обов`язок доказування, що вантаж було надано до перевезення цілим та не пошкодженим.

Заперечуючи проти стягнутої суми на правничу допомогу, відповідач ТОВ «Гюнсел» вказує, що п. 4.1 додатку №1 «Завдання» до договору № 2020/48 про надання правової допомоги від 15 вересня 2020 року за роботу визначену пунктом 1.1. цього завдання клієнт сплачує адвокатському об`єднанню фіксовану винагороду (гонорар) у розмірі 5 000 гривень шляхом 100% передоплати протягом 3 (трьох) днів з моменту відкриття провадження у справі.

Так, провадження у даній справі відкрито 07 жовтня 2020 року, тому ОСОБА_1 повинен був сплатити адвокатському об`єднанню «Дісп`ютс» фіксовану винагороду (гонорар) у розмірі 5 000 грн з 08 жовтня 2020 року до 10 жовтня 2020 року включно. Натомість, згідно наданої виписки АТ КБ «Приватбанк» на рахунок Адвокатського об`єднання «Дисп`ютс» 18 вересня 2020 року о 18 год 30 хв. було зараховано 5 000 грн за договором № 2020/48 від 15 вересня 2020 року.

Таким чином, Адвокатським об`єднанням «Дісп`ютс», кошти отримані значно раніше ніж було відкрито провадження у даній справі, що не відповідає умовам договору, не підтверджує виконання робіт (послуг) Об`єднанням за вказаним договором у певний період.

Крім того, апелянт вважає, що надана позивачем виписка по банківському рахунку адвокатського об`єднання, є неналежним доказом понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в даному випадку, оскільки жодним чином не підтверджує сплату саме ОСОБА_1 послуг за договором № 2020/48.

Також, в порушення умов п. 7.2 договору № 2020/48 від 15 вересня 2020 року належне виконання договору не підтверджено актом прийому-передачі наданих послуг або іншими доказами, які свідчили б про таке виконання.

ТОВ «Гюнсел» вважає, що додані до позову докази на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу є неналежними та недопустимими, а отже не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, ТОВ «Гюнсел» просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог. Судові витрати покласти на позивача.

03 липня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , відповідно до якого вказує, що доводи апеляційної скарги повторюють доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. У відзиві просить апеляційний суд залишити без задоволення вимог апеляційної скарги, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 липня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ГЮНСЕЛ» укладено договір перевезення вантажу шляхом приєднання позивача до Договору про надання послуг з перевезення багажу (вантажу) шляхом оформлення декларації №12422023 від 29 липня 2020 року та передачі вантажу на перевезення (а.с.5).

За декларацією №12422023 від 29 липня 2020 року був переданий вантаж бамперу артикул 52119-30F20 (521193A998), виробник Тойота для автомобілів LEXUS GS SERIES від 2012 року, який був запакований виробником товару - автоконцерном Тойота у бульбашкову плівку, яка містить маркування: нічого не ставити зверху (в оригіналі «do not place anything on top») та фірмовий логотип виробника.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 липня 2020 року вантаж надійшов до відділення перевізника у місті Дніпро.

31 липня 2020 року одержувачем ОСОБА_2 при отриманні були виявлені пошкодження вантажу - вм`ятина та тріснувший край, про що ним та адміністратором перевізника складено акт (а.с.41).

В подальшому, 03 серпня 2020 року позивач звернувся із претензією до перевізника із вимогою про сплату вартості пошкодженого вантажу у сумі 11 278 грн.

08 вересня 2020 року від перевізника надійшов лист, відповідно до якого, відправнику відмовлено у відшкодуванні заподіяної шкоди, у зв`язку із неналежним пакуванням вантажу (а.с.6).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що відповідач в силу положень ст.ст.22, 920, 1166 ЦК України повинен відшкодувати майнову шкоду в загальній сумі 11 278 гривень.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , мотивував своє рішення тим, що правилами перевезення, які затверджені відповідачем, зазначено його право оглянути вантаж, який має значну цінність перед відправкою. Таке право відповідачем реалізовано не було та відповідач не навів достатні та належні докази того, що вантаж був пошкоджений не з його вини.

Суд вказав, що відповідач, при завантаженні повинен був звірити стан вантажу, а в разі виявлення вад або пошкоджень такого вантажу, повинен був інформувати замовника і не приступати до перевезення. При розвантаженні, повинен був внести свої зауваження до транспортної накладної. Тому, відповідач, приступивши до перевезення вантажу, взяв на себе відповідальність за його збереження.

Судом також було зазначено, що відповідач не навів обставин та не надав доказів того, що пошкодження вантажу сталось внаслідок обставин, яким відповідач як перевізник не міг запобігти. Твердження відповідача щодо цілісності зовнішнього упакування є безпідставними, оскільки збитки відповідачем були завдані не внаслідок недостачі вантажу, а внаслідок його пошкодження. Відсутність пошкоджень на транспортному засобі та на упаковці не спростовують вину перевізника, адже пошкодження вантажу (пластик) в силу своєї природи, могло відбутись і без ушкодження транспортного засобу або упаковки.

Таким чином районний суд виснував, що наявні збитки підтверджені позивачем належними та допустимими доказами, а тому вантаж відповідачем було прийнято цілісним, а доставлено у пошкодженому вигляді, що свідчить про те, що перевізник має відшкодувати завдану шкоду, так як пошкодження вантажу відбулось під час його перевезення.

Щодо стягнутого розміру витрат на правову допомогу, то суд першої інстанції вказав, що заявлений розмір витрат є співмірним зі складністю справи, а також підтверджений належними і допустимими доказами, а тому підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача по справі.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються ЦК України, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено ЦК України, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них (стаття 908 ЦК України).

Відповідно до статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору (частина друга статті 902 ЦК України).

Перевізник відповідає за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу в розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини (стаття 924 ЦК України). Останнє кореспондує частині другій статті 1166 ЦК України.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частина перша статті 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків (пункт 4 частини першої статті 611 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22 ЦК України).

Збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 906 ЦК України).

В матеріалах справи містяться також Умови перевезення вантажів, затверджені ТОВ «Гюнсел» 05 серпня 2014 року.

Відповідно до пункту 3.1. Умов перевезення, перевізник зобов`язаний здійснювати своєчасну доставку багажу (вантажу) замовника по маршруту, який вказується у декларації в рамках напрямків, що обслуговуються виконавцем; зберігати вантаж замовника під час надання послуги, з моменту отримання до часу видачі; прийняти багаж (вантаж) до перевезення в «офісі відправлення»; в разі виконання замовником всіх необхідних умов, забезпечити цілісність доставки багажу (вантажу) до пункту призначення.

Відповідно до пункту 2.4. Умов перевезення огляд цілісності багажу та наявності необхідних документів до нього проводиться, коли вартість вантажу складає суму понад 3.000,00 (три тисячі) гривень, або коли існує інформація про приховування вмісту вантажу, або за інших обставин передбачених діючим законодавством України.

Відповідно до пункту 4.6. Умов перевезення при декларуванні вартості багажу на суму понад 3 000, 00 (три тисячі) гривень, перевізник має право оглянути вантаж та ознайомитися з документами, які відображають його фактичну вартість.

Відповідно до пункту 5.1. Умов перевезення, вантаж приймається до перевезення в упаковці чи пакувальній тарі, яка повинна відповідати його характеристикам й забезпечувати його збереження під час завантаження, розвантаження та транспортування.

Пунктом 7 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року передбачено, що правила маркування вантажів, зокрема при поданні вантажів в тарі чи упаковці і штучних вантажів дрібними відправками замовник зобов`язаний завчасно замаркувати кожне вантажне місце відповідно до державного стандарту. У маркуванні зазначаються: а) знак одержувача - повне чи часткове найменування вантажоодержувача чи позначення, яке використовується одержувачем (при перевезеннях дрібних партій); б) номер заявки (замовлення) на перевезення вантажів; в) місце призначення - зазначається пункт (при міжміських перевезеннях); г) маса вантажного місця - позначається цифрами маса брутто і нетто в кілограмах.

При поданні вантажів, які вимагають особливого поводження з ними під час вантажних операцій та зберігання, відправник зобов`язаний нанести на всіх вантажних місцях додатково спеціальне маркування написом. Спеціальне маркування може бути вказане також особливими знаками.

Так, в поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на недотримання замовником - Правил перевезень вантажів в частині відсутності маркування та вказує на те, що ним вантаж не оглядався та не перевірявся перед відправкою, що може свідчити про факт пошкодження вантажу до приймання до перевезення.

Проте, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив вказані доводи відповідача з тих підстав, що правилами перевезення, які затверджені відповідачем зазначено його право оглянути вантаж, який має значну цінність перед відправкою. Таке право відповідачем реалізовано не було та відповідач не навів достатні та належні докази того, що вантаж був пошкоджений не з його вини.

Апеляційний суд доходить висновку, що відповідач, приймаючи товар для відправки та не здійснивши його огляд, вважав, що даний товар є неушкодженим та цілим. Доказів зворотного відповідачем надано не було.

Таким чином, враховуючи затвердженні Умови перевезення відповідачем, у випадку виявлення під час огляду товару певних ушкоджень відповідач мав право не приступати до перевезення або внести свої зауваження та зафіксувати стан пошкодженого товару.

Відповідач, приступивши до перевезення вантажу, взяв на себе відповідальність за його збереження.

Щодо посилання апелянта на те, що цілісність пакування пошкоджено не було, а тому вини перевізника немає, то апеляційний суд звертає увагу, що пошкодження вантажу (пластик) могло відбутись і без пошкодження упакування.

Крім того, апеляційний суд вважає необґрунтованим посилання апелянта на те, що замовник не надав для огляду товар, а тому перевізник не мав змоги його оглянути, оскільки як передбачено п.2.5 Умов перевезення при відмові клієнта надати вантаж для огляду та перевірки, перевізник має право відмовити у наданні послуги.

Щодо доводів апелянта про те, що пакування не містило відповідного маркування, то вказані доводи спростовуються наданими фотознімками вантажу, де чітко зафіксовано наявність відповідних відміток про те, що на зазначений вантаж неможна нічого ставити.

Крім того, підписаний перевізником та одержувачем Акт приймання/передачі вантажу від 31 липня 2020 року не може створювати юридичних наслідків для замовника ОСОБА_1 , оскільки вантажоодержувач не є власником вантажу, не є представником замовника, відмовився від одержання вантажу та формально заповнив вказаний Акт.

Таким чином, ТОВ «ГЮНСЕЛ» несе перед позивачем відповідальність як перевізник вантажу й відповідачем не було доведено існування факторів, які виключають його відповідальність.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині неправомірного стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, то апеляційний суд керується наступним.

Судом встановлено, що у матеріалах справи містяться договір про надання професійної правничої допомоги №2020/48 від 15 вересня 2020 року, додаток №1 до Договору №2020/48 від 15 вересня 2020 року, в якому зазначено, що за надання правничої допомоги клієнт сплачує фіксовану винагороду (гонорар) у розмірі 5 000 гривень. Витрати були фактично понесені позивачем відповідно до банківської виписки за 18 вересня 2020 року.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що між адвокатом та клієнтом (позивачем) було встановлено фіксований розмір гонорару, а саме у розмірі 5 000 грн.

Відповідач по справі до суду першої інстанції не подавав заяви про зменшення розміру судових витрат позивача.

Відповідач не навів переконливих доводів та доказів нерозумності цих витрат, їх не співмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для відповідача. При цьому, загальна сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договором, складає 5 000 грн, що не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, та не можуть свідчити про його не законність чи необґрунтованість.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що повинна бути залишена без задоволення.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЮНСЕЛ» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв