Дата документу 27.09.2023 Справа № 0808/2453/2012
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №0808/2453/2012 Головуючий у 1 інстанції Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/1383/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2023 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» про видачу дубліката виконавчого листа у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року ТОВ «Українська факторингова компанія» звернулося до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого листа у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 17/08/240408 від 24 квітня 2008 року.

В обґрунтування заяви зазначено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.05.2012 року було задоволено позов ПАТ «БМ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №17/08/240408 від 24.04.2008 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2019 року було замінено стягувача у виконанні рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.05.2012 року з ПАТ «БМ Банк» на ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг» відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2

ТОВ «Українська факторингова компанія», як новому стягувачу, не було достовірно відомо чи перебувають наразі виконавчі листи №2/0808/1108/2012 на виконанні.

З метою отримання зазначеної інформації ТОВ «Українська факторингова компанія» було направлено запити до Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжя.

Як вбачається із відповіді на запит 28.02.2019 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Наразі виконавчий лист № 2/0808/1108/2012 на виконанні не перебуває.

15.02.2022 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» укладено Договір відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Кредитними договорами №15.02/2022_ГКФ, відповідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання кредиту № 17/08/240408 від 24.04.2008 року укладеним між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія».

06.06.2022 року ТОВ «Українська факторингова компанія» було подано заяву про заміну стягувача до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

02.08.2022 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було винесено ухвалу, про заміну стягувача у виконанні рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.05.2012 року по справі № 0808/2453/2012 з ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ Факторинг» на ТОВ «Українська факторингова компанія».

В заяві просило суду видати дублікат виконавчого листа № 0808/2453/2012 виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя від 15.11.2013 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БМ Банк»;

- видати дублікат виконавчого листа № 0808/2453/2012 виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя від 15.11.2013 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ПАТ «БМ Банк»;

- поновити строк пред`явлення виконавчого листа № 0808/2453/2012 виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя від 15.11.2013 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БМ Банк»;

- поновити строк пред`явлення виконавчого листа № 0808/2453/2012 виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя від 15.11.2013 року про стягнення заборгованості з з ОСОБА_2 на користь ПАТ «БМ Банк».

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2023 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою суду ТОВ «Українська факторингова компанія» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просять ухвалу суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.

ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відхилити апеляційну скаргу, оскаржувану ухвалу залишити без змін.

ТОВ «Українська факторингова компанія» подало відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій заперечило проти доводів відповідача, викладених у відзиві.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявник пропустив процесуальний строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, а тому відмова у його поновленні у зв`язку з неповажністю причин такого пропуску узгоджується з принципом юридичної визначеності.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Судом встановлено, що в провадженні Жовтневого районного суду міста Запоріжжя на розгляді знаходилась цивільна справа за позовом ПАТ «БМ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором N 17/08/240408 від 24 квітня 2008 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.05.2012 року було задоволено позов ПАТ «БМ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором N 17/08/240408 від 24.04.2008 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2019 року було замінено стягувача у виконанні рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.05.2012 року з ПАТ «БМ Банк» на ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг» відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Відповідно до листа Олександрівського ВДВС N 1639/29.26-43/10 від 25.01.2023 р. 28.02.2019 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Наразі виконавчий лист № 2/0808/1108/2012 на виконанні не перебуває. (а. с. 123)

15.02.2022 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» укладено Договір відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Кредитними договорами № 15.02/2022_ГКФ, відповідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання кредиту № 17/08/240408 від 24.04.2008 року укладеним між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія».

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02.08.2022 року замінено стягувача у виконанні рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.05.2012 року по справі № 0808/2453/2012 з ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ Факторинг» на ТОВ «Українська факторингова компанія» (а. с. 92-94)

Вірним є висновок суду першої інстанції, що матеріали справи не містять доказів того, що виконавчий лист № 331/1760/17, виданий Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, виконано, а отже конкретні правові докази про виконання виконавчого листа відсутні.

Обов`язок щодо своєчасного пред`явлення виконавчого листа до виконання покладається на стягувача.

Підставою для поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа є наявність поважних причин такого пропуску, встановлення яких віднесено на розсуд суду, який у кожному конкретному випадку має в залежності від конкретних обставин встановити їх наявність та об`єктивну вагу для сторін та для справи.

У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлений.

Відповідно до ст. 433 ЦПК України суд при вирішенні питання про поновлення строку для пред`явлення до виконання документа, виданого на підставі судового рішення, з`ясовує питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від характеру цих причин робить висновок про їх поважність чи неповажність, а відтак дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Звертаючись до суду із заявою про поновлення строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання, ТОВ «Українська факторингова компанія» обґрунтовувала ці вимоги тим, що ТОВ «Українська факторингова компанія», як новому стягувачу, не було достовірно відомо чи перебувають наразі виконавчі листи № 2/0808/1108/2012 на виконанні, та виконавчі листи первісним стягувачем не передавались.

Судова колегія погоджується із виснуванням суду про те, що заявник ТОВ «Українська факторингова компанія», замінивши у виконавчому провадженні первісного стягувача, прийняв на себе свідомий ризик настання наслідків дій, вчинених чи не вчинених первісним стягувачем у виконавчому провадженні до його заміни правонаступником, в тому числі й наслідків пропущення строків, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Окрім того, заявником не надано доказів, на підставі яких можна достовірно встановити періоду часу, у який було втрачено оригінали виконавчих листів, а також обставини його втрати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Проте, ч. 5 ст. 12 ЦПК України врегульовано, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, серед іншого, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

До загальних засад цивільного судочинства чинним законодавством віднесено принцип диспозитивності, який передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, ст. 13 ЦПК України також врегульовано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зі змісту ч. 1 ст. 433 ЦПК України слідує, що необхідною умовою для поновлення судом строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є поважність причини його пропуску позивачем у справі; при цьому доказування наявності обставин, які зумовили пропуск такого строку, за приписами статті 81 ЦПК України, покладається на заявника.

Колегія суддів вважає, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій і підтверджені належними доказами.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, заявник у поданій суду заяві не навів безумовних ґрунтованих доводів для поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, які б свідчили про об`єктивні складнощі заявника для вчасного вчинення вказаної процесуальної дії.

Тому, на підставі оцінки наданих заявником письмових доказів, суд дійшов правильного висновку про те, що стягувачем не доведено поважності причин пропуску строку для пред`явлення його до виконання, через що судом не встановлено законних підстав для задоволення поданої заяви.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Можливість застосування практики ЄСПЛ при вирішені спорів було офіційно закріплено ще у 2006 р., коли був прийнятий Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Розглядаючи підстави поновлення строків, ЄСПЛ неодноразово вказував, що однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, аби дізнатися про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 26.04.2007 р. у справі "Олександр Шевченко проти України" та "Трух проти України" (ухвала) від 14.10.2003 р.). Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 р. у справі "Пономарьов проти України").

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби чи приватного виконавця свідчить про те, що його було втрачено.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи апелянта, оскільки заявник не зазначає жодних об`єктивних поважних причин, які б унеможливлювали чи створювали перешкоду заявнику звернутися до виконавчої служби з запитом щодо відкриття та стану виконавчого провадження.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.04.2008 зі справи "Пономарьов проти України" роз`яснив, що вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, у зв`язку з відсутністю обставин, які б перешкоджали стягувачу дізнатись про стан відомого йому виконавчого провадження, а відтак і вжити відповідних заходів у встановлений законом строк, відсутні й правові підстави для поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа.

З аналізу судової практики вбачається, що поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії.

Скаржник, як на підставу для видачі дублікату виконавчого листа, посилається на ту обставину, що рішення суду в повному обсязі не виконане.

В рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 p. зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про відсутність підстав для поновлення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Заявник, подаючи заяву про поновлення строку на пред`явлення виконавчих документів до виконання, не дотримався вимог національного законодавства в частині надання відповідних, належних доказів.

Доводи апеляційної скарги, не спростовують факту відсутності активних дій стягувача у здійсненні контролю за примусовим виконанням рішення і взагалі не вказують на будь-які поважні причини тривалої бездіяльності банку.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що вимоги ТОВ «Українська факторингова компанія» про видачу дублікату виконавчих листів та поновлення строку їх пред`явлення до виконання недоведеними.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 вересня 2023 року.

Головуючий

Судді: