Справа № 183/4813/20
№ 2/183/228/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2023 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д. І.,

секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

в с т а н о в и в:

02 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 09 квітня 2019 року між ним і відповідачем укладено договір позики № б/н., відповідно до якого він, ОСОБА_3 надав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 80 000,00 грн., зі строком повернення не пізніше 09 травня 2019 року.

Пунктом 7 Договору позики сторони погодили, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу, а також пеню у розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочки.

Факт отримання ОСОБА_2 суми позики підтверджується розпискою, підписаною ним власноручно 09 квітня 2019року.

Зазначена розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Таким чином, у відповідності зі ст. 526 ЦК України, з боку відповідача виникло зобов`язання, згідно якого останній зобов`язаний повернути позивачу одержані кошти в повному обсязі.

Станом на дату подання позову відповідач відмовляється від виконання зобов`язань щодо повернення позики.

В зв`язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст.ст. 11, 526, 625, 1046, 1047, 1050 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд: стягнути з відповідача на його заборгованість за договором позики № б/н. від 09 квітня 2019 року в розмірі 80 000,00 грн., а також понесені ним судові витрати.

Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року зазначену позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків, а саме долучення документу, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 40,80 грн.

17 вересня 2020 року на виконання даної ухвали ОСОБА_1 усунув недоліки позовної заяви, долучив до позовної заяви квитанцію про сплату ним судового збору на суму 40,80 грн.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2020 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

12 травня 2021 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з відзивом, згідно якого вимоги не визнав, просив у позові відмовити та продовжити йому строк на подання відзиву. Зокрема посилався на те, що дійсно між ним і позивачем ОСОБА_1 був укладений договір позики № б/н. не на суму 80 000,00 грн., а на 8 000,00 грн. При цьому зауважив, що 20 вересня 2020 року він віддав позивачу ОСОБА_1 вже не 8 000,00 грн., а 42 000,00 грн., оскільки останній вимагав у нього окрім основного боргу ще й відсотки. У зв`язку з наведеним, ОСОБА_2 вважає, що позов необґрунтований та безпідставний, оскільки борг за договором позики повернуто в повному обсязі. Також зазначив, що з огляду на приписи ч. 1 ст. 1051 ЦК України, ним буде подано зустрічну позовну заяву про визнання окремої частини правочину позики, оскільки грошові кошти ним були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

14 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненою позовною заявою, яку суд розцінює як заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої останній просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики № б/н. від 09 квітня 2019 року в розмірі 38 000,00 грн., враховуючи той факт, що 20 вересня 2020 року відповідач після подання позовної заяви в рахунок погашення боргу повернув йому 42 000,00 грн., про що надав розписки від обох сторін договору.

14 травня 2021 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, який ухвалою суду від 21 травня 2021 року був повернутий заявнику, оскільки поданий з пропуском строку, визначеного ст. 193 ЦПК України.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/7346/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Ухвалою суду від 17 лютого 2023 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 провадження у справі було поновлено за тих обставин, що ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним за заявою позивача було залишено без розгляду, ухвала набрала законної сили 25 січня 2023 року.

Таким чином, судом розглядались позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог в редакції від 14 травня 2021 року.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

З огляду на те, що відповідачем подано відзив, в якому останній виклав свої доводи та міркування з приводу заявлених вимог, а також долучив докази часткового погашення ним суми боргу за договором позики в розмірі 42 000,00 грн., суд вважає, що відсутні підстави для ухвалення заочного рішення.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані сторонами докази, дійшов такого висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 09 квітня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики № б/н., відповідно до якого ОСОБА_1 надав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 80 000,00 грн.,зі строком повернення не пізніше 09 травня 2019 року.

Пунктом 7 Договору позики сторони погодили, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу, а також пеню у розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочки.

Факт отримання ОСОБА_2 суми позики підтверджується розпискою, підписаною ним власноручно 09 квітня 2019 року.

Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір.

У визначені ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 і ч.2ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За приписами ч.ч.1,2ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, вищезазначена розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей, визначених родовими ознаками, позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця.

Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.

Ст. 530 ч. 2 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі, якщо сторони спеціально не передбачили умову щодо певної періодичності виплати процентів за договором позики, то проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

Згідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладено у постанові від 24 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16, до правовідносин визначених ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності у три роки, а тому стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

Судом встановлено, про ще не заперечується сторонами, що 20 вересня 2020 року відповідач ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за договором позики сплатив позивачу ОСОБА_1 42 000,00 грн., що підтверджується розписками кожного з них, підписаними ними власноручно 20 вересня 2020 року.

Таким чином, сума боргу за договором позики № б/н від 09 квітня 2019 року становить 38 000,00 грн. (де 80 000,00 грн. (сума боргу за договором позики) 42 000,00 грн. (погашена сума боргу за договором)).

За таких обставин, оскільки відповідачем не виконано зобов`язання за договором позики в повному обсязі, на момент ухвалення рішення за договором позики залишається не повернутою сума боргу в розмір 38 000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в примусовому порядку, у зв`язку з чим вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, обґрунтовані та підтверджені належними доказами.

За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273,354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № б/н від 09 квітня 2019 року в розмірі 38 000,00 грн. (тридцять вісім тисяч грн. 00 коп.), яка складається з основного боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.).

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 20 червня 2023 року.

Суддя Д. І. Городецький