ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7827/23 Справа № 194/549/23 Суддя у 1-й інстанції - Корягін В.О. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря судового засідання Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою представника позивача адвоката Гузєва Ігоря Григоровича в інтересах ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я,

-за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля»

на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 22 червня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

25 квітня 2023 року до Тернівського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява представника позивача адвоката Гузєва І.Г. в інтересах ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я.

Позов мотивовано тим, що позивач станом на 05 листопада 2008 року працювала на посаді завідувача матеріального складу ВАТ «Павлоградвугілля», правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 05 листопада 2008 року о 09-30 год. з позивачем при виконанні трудових обов`язків на робочому місці стався нещасний випадок, в результаті якого їй спричинено ушкодження здоров`я у виді закритого перелому верхньої третини малоберцевої кістки гомілки праворуч, закритий перелом нижньої третини великої берцевої кістки правої голені. Даний факт підтверджується Актом «про нещасний випадок, який стався 05 листопада 2008 року о 09-50 год. в філії ВАТ «Павлоградвугілля» ПУМТЗ. У відповідності до протоколу засідання комісії з охорони праці від 05 жовтня 2009 року, комісією залишено без змін ступінь вини потерпілої в настанні нещасного випадку 25%, та підтверджено ступінь вини підприємства в настанні нещасного випадку 75%. Таким чином, нещасний випадок стався внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримки безпечних умов праці. 24 вересня 2009 року МСЕК вперше встановила позивачу втрату професійної працездатності у розмірі 35% та встановлено третю групу інвалідності, безстроково. Наслідки травми призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, порушено функції ходи, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя позивача, відсутності можливості в достатній мірі реалізувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 268400 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

22 червня 2023 рокурішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області позов представника позивача адвоката Гузєва Ігоря Григоровича в інтересах ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я, задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 60000 грн., з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Вирішено питання щодо судового збору.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У липні 2023 року, не погодившись із вказаним рішенням, відповідачем Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Павлоградвугілля» подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що вина відповідача у настанні нещасного випадку відсутня, оскільки позивач порушила вимоги Інструкції з охорони праці завідувача складом та Правила внутрішнього трудового розпорядку підприємства.

Відповідач зазначає, що він забезпечив позивача усіма необхідними засобами індивідуального захисту та спеціальним одягом, створив безпечні та нешкідливі умови праці, наскільки це є можливим. Вимоги нормативно-правових актів з охорони праці ним не порушувались.

Оскільки посадові особи підприємства не визнавалися винними у порушенні законодавства з охорони праці, вина відповідача, як елемент складу правопорушення, відсутня. Актом розслідування також не встановлено будь-якої вини роботодавця у нещасному випадку з позивачем.

Вказує, що позивачем не доведено наявність моральних страждань та вину відповідача у їх спричиненні. Також позивачем не надано жодного письмового доказу про відсутність інших хвороб, що впливають на її фізичні страждання.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від інших учасників справи письмових заперечень на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

Учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (а.с.104-105), у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до акту форми Н-1 «Про нещаний випадок на виробництві 05 листопада 2008 року о 09-50 год.» від 08 листопада 2008 року, причиною нещасного випадку є пересування ОСОБА_1 не сходами, а по площині під нахилом; порушення ОСОБА_1 нормативно-правових актів з охорони праці, не дотримання особистої безпеки; відсутність належного контролю зі сторони лінійного надзору за виконанням працівниками складу вимог особистої безпеки.

Відповідно до акту форми Н-5 «Про розслідування нещасного випадку, який стався 05 листопада 2008 року о 09-50 год.» від 08 листопада 2008 року, 05 листопада 2008 року о 09-30 год. завідуюча матеріальним складом Кононова С.Є. пішла відпускати кут МДФ для дільниці ВШТ. Відпустивши кут дільниці, ОСОБА_1 взяла з собою 16 штук кутів для дільниці РСУ. Спускаючись повз нарядної дільниці підготовки виробництва по наклонній поверхні, а не по сходах, бо несла кути, ОСОБА_1 підсковзнулася на опалому листі і впала, травмував при цьому праву ногу. Нещасний випадок вважається пов`язаним з виробництвом. Причиною нещасного випадку є пересування ОСОБА_1 не сходами, а по площині під нахилом; порушення ОСОБА_1 нормативно-правових актів з охорони праці, не дотримання особистої безпеки; відсутність належного контролю зі сторони лінійного надзору за виконанням працівниками складу вимог особистої безпеки.

Відповідно до протоколу №2 засідання комісії з охорони праці від 05 жовтня 2009 року, ОСОБА_1 залишено відсоток її вини без змін в розмірі 25%.

Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія ДНА-02 № 033107 від 24 вересня 2009 року ОСОБА_1 встановлено первинно втрату професійної працездатності - 35%, та встановлено третю групу інвалідності, безстроково.

Відповідно до довідки МСЕК №682756 від 24 вересня 2009 року, ОСОБА_1 показано ЛФТ без тривалої ходи; рекомендовано лікування у травматолога.

З наведеного суд встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки виробничу травму отримано позивачем під час виконання нею трудових обов`язків, у зв`язку з цим наявні підстави для відшкодування моральної шкоди.

На думку суду, сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди.

Судом встановлено, що позивач змушена була пройти курси лікування, переносить фізичні страждання, позбавлена нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя.

Крім того, з матеріалів справи видно, що позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні внаслідок отриманої виробничої травми.

З огляду на викладене, суд вважав доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності встановленої первинно з 24 вересня 2009 року у розмірі 35%, з яких за трудовим каліцтвом 35%.

Доказів на спростування наявності 75% вини підприємства відповідача у нещасному випадку, що стався з позивачем - відповідачем не надано.

Крім того, матеріали справи доводять, що стан залежності позивача від її хвороби на сьогоднішній день формує її сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на страждання, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхилив заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навела доказів завдання їй моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Також, твердження представника відповідача щодо інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Окрім цього, доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не взяв до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу в порядку ст.237-1 КЗпП України. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не були прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності останньому спричинена моральна шкода.

Враховуючи вищенаведене, отримання трудового каліцтва та втрата працездатності призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікування, що має наслідком нераціональну втрату часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, оскільки позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, що обмежило життєву активність позивача.

Перелічені негативні явища в житті позивача доводять факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок отриманої травми внаслідок нещасного випадку пов`язаного з виробництвом та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховував глибину та період фізичних і моральних страждань, істотність вимушених негативних змін в її житті, ступінь втрати нею професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, що свідчить про неможливість відновлення стану здоров`я в майбутньому, потребу в лікуванні, ступінь вини позивача та відповідача в спричиненні шкоди та характер немайнових витрат, та визначив суму відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, в розмірі 60 000 грн. Також суд дійшов висновку, що відшкодувати моральну шкоду слід з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

З таким висновком погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з ч.1, 2 ст.153 Кодексу законів про працю України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частинами 1 та 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Тож, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач повинен відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманою нею виробничою травмою.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Прийнявши до уваги тяжкість отриманої ОСОБА_1 виробничої травми, факт отримання нею третьої групи інвалідності та втрату 35% працездатності, стан її здоров`я, який потребує лікування, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, ступінь вини позивача та відповідача в спричиненні шкоди, а також конкретні обставини справи і наслідки, що наступили, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, на рівні 60 000 грн.

Враховуючи наведене, а також те, що виробничу травму ОСОБА_1 отримала під час її перебування у трудових відносинах з відповідачем, на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало їй моральних страждань, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Згідно з усталеною практикоюЄвропейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 22 червня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: