Ухвала

Іменем України

29 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 755/16638/20

провадження № 61-16316ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 01 березня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, згідно якого відповідач взяв у позивача в позику грошові кошти в розмірі 2 500 000,00 гривень. На підтвердження факту укладання позики та отримання грошових коштів, відповідач надав позивачу власноручно написану розписку про отримання грошових коштів. Відповідно до пункту 2.1 договору позики від 01 березня 2019 року відповідач зобов`язався повертати позивачу борг відповідно до погодженого графіку, а саме: до 24 квітня 2020 року - 98 092,00 грн, до 08 травня 2020 року - 432 335,00 грн, до 16 травня 2020 року - 117 148,00 грн, до 23 травня 2020 року - 552 425,00 грн та до 01 березня 2021 року - 1 300 000,00 грн. Станом на день подання позовної заяви відповідач повернув позивачу грошові кошти у розмірі 102 000,00 грн. Відповідач в обумовлений в пункті 2.1 договору позики від 01 березня 2019 року строк не повернув кошти, безпідставно ухиляється від виконання зобов`язань.

У зв`язку з викладеним позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 1 098 000,00 грн, 3 % річних та інфляційні втрати у розмірі 15 263,97 грн.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року залишено зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним без розгляду, оскільки позивач та його представник, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судових засідань, повторно не з`явилися в судове засідання та не надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики 1 098 000 грн, 3% річних у розмірі 15 263, 97 грн, суму судового збору у розмірі 10 510,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача. В той же час неможливість виконання грошового зобов`язання не звільняє від відповідальності боржника. Позивач належним чином виконав договірні зобов`язання в частині передачі грошових коштів, кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені. Тому до стягнення з відповідача підлягає сума в розмірі 1 098 000 грн. Оскільки, відповідачем порушено умови договору позики в частині повернення грошових коштів, то суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення 3% річних на загальну суму 15 263,97 грн.

Апеляційний суд також зазначив, що заперечуючи проти позовних вимог відповідач стверджує, що розписка про отримання коштів ним написана під психологічним тиском та залякуванням з боку позивача, однак належних та допустимих доказів про застосування до себе фізичного чи психологічного тиску не надає. Висновком експерта від 03 серпня 2022 року підтверджено, що в договорі позики від імені ОСОБА_1 здійснено ОСОБА_1 та будь-які діагностичні ознаки, які б свідчили про вплив збиваючих фактів природного або штучного характеру при виконанні підпису відсутні. Скаржник посилається на п. 5, 6 висновку експерта, відповідно до яких зазначено, що підпис та рукописний текст ОСОБА_1 у розписці виконаний під дією збиваючих факторів, ймовірніше за все, природного характеру (до яких, зокрема, може відноситись стрес, стан емоційної напруги, викликаний негативними емоціями (гнів, страх тощо), алкогольне сп`яніння або дія фармпрепаратів), що впливало на письмово-рухові функції організму. Водночас вказана обставина не спростовує факту укладення договору позики між сторонами, а також не може бути беззаперечним доказом на підтвердження фізичного або психологічного тиску з боку позивача на відповідача під час укладення відповідного правочину. Крім того, в матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_1 про повернення ним коштів у розмірі 102 000,00 грн 15 квітня 2023 року (а. с. 10 зворот том 1), що вказує про часткове виконання відповідачем договору позики, та свідчить про реальність укладеного договору позики.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача коштів за договором позики у розмірі 1 098 000 грн та 3% річних на суму заборгованості, що становить 15 263,97 грн, а відповідачем не спростований наданий позивачем розрахунок.

14 листопада 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати судові рішення у справі та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційну скаргу подано заявником з пропуском строку на касаційне оскарження.

До касаційної скарги додано клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження судових рішень, яке мотивовано тим, що 27 вересня 2023 року було проголошено вступну та резолютивну частину постанови апеляційного суду, повний текст постанови було оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 23 жовтня 2023 року. З повним текстом оскаржуваної постанови заявник ознайомився також 23 жовтня 2023 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень, тому відповідно до вимог частини другої статті 390 ЦПК України в межах 30 строку подав касаційну скаргу, у зв`язку з чим просить поновити йому строк на касаційне оскарження.

Згідно з частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Ураховуючи те, що касаційну скаргу подано 14 листопада 2023 року, тобто протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення, строк на касаційне оскарження підлягає поновленню відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, скаржник зазначив неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, оскільки судом апеляційної інстанції було застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду: від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц; у постановах Верховного Суду: від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3903/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, від 12 липня 2023 року у справі № 910/5080/21; у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі

№ 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не перевірили чи дійсно наявні між сторонами у справі правовідносини за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Звертаючись до суду першої інстанції з зустрічним позовом він обґрунтовував свої вимоги про недійсність договору позики тим, що розписку про отримання боргу у розмірі 2 500 000,00 грн він написав під психологічним тиском та залякуванням з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з демонстрацією зброї та погроз її використанні, погрозами нанесення відповідачу та його родині тілесних ушкоджень, можливого позбавлення життя, тобто він всупереч своєму волевиявленню був змушений написати розписку про нібито отримання у борг спірних грошових коштів. Розписка була написана з метою усунення негативних наслідків для життя та здоров`я відповідача та його родини. Він договір позики в момент написання розписки не укладав в письмовій формі, а його текст було надано позивачем для підписання йому значно пізніше. Отже фактично, будь-яких угод про отримання спірних грошових коштів не існувало, самі грошові кошти не передавались ні в момент написання розписки, ні до цього, ні у момент підписання договору позики.

Оспорюючи факт написання розписки та отримання в борг спірних коштів ним було заявлено клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, за результатами якої було встановлено, що досліджуваний підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний текст розписки від 01 березня 2019 року виконаний під дією збиваючих факторів, що вплинуло на письмово-рухові функції організму. Вказані обставини ставлять під сумнів правильність висновків судів.

Також суди формально підійшли до розгляду спірних правовідносин, оскільки його зустрічний позов необґрунтовано залишено без розгляду, з тих підстав, що ніби то він повторно не з`явився за викликом до суду, хоча матеріали справи таких доказів не містять.

Суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив протокольною ухвалою його клопотання про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням суду у справі № 753/4081/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, пославшись на те, що провадженні в цій справі відкрито раніше.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 01 березня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики відповідно до умов якого, ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у власність 2 500 000,00 грн на строк до 01 березня 2021 року. В цей же день ОСОБА_1 написав розписку про отримання 2 500 000,00 грн в борг у ОСОБА_2 .

Заперечуючи проти позову відповідач подав до суду зустрічний позов, у якому зазначив, що 01 березня 2019 року ОСОБА_1 під психологічним тиском та залякуванням з боку позивача та ОСОБА_4 , з висловлюванням на підвищених тонах та нецензурною лайкою, погрозами нанесення ОСОБА_1 та його родині тілесних ушкоджень, можливого позбавлення життя, під диктовку, всупереч свого волевиявлення, переживаючи за здоров`я і життя своє і близьких, був змушений написати розписку про нібито отримання у ОСОБА_2 в борг грошових коштів в розмірі 2 500 000,00 грн. За таких же обставин була написана і розписка.

Згідно висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 755/16638/20 від 03 серпня 2022 року судами встановлено наступне: підписи від імені ОСОБА_1 у договорі позики та у розписці від 01 березня 2019 року у графі « ОСОБА_1 1.03.2019» виконаний ОСОБА_1 . Рукописний текст у розписці від 01 березня 2019 року виконаний ОСОБА_1 . Будь-яких діагностичних ознак, які б свідчили про вплив на ОСОБА_1 збиваючих факторів природного або штучного характеру при виконання підписів від імені ОСОБА_1 у графі « ОСОБА_1 » у договорі позики від 01 березня 2019 року - відсутні. Підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від 01 березня 2019 року, виконаний ОСОБА_1 під дією збиваючих факторів, імовірніше за все, природного характеру. Рукописний тест у розписці від 01 березня 2019 року, виконаний ОСОБА_1 під дією збиваючих факторів, імовірніше за все, природного характеру.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін,кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина сьома статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Суди встановили, що ОСОБА_1 оспорюючи факт написання оспорюваної ним розписки належних та допустимих доказів про застосування до нього фізичного чи психологічного тиску з боку позивача або третьої особи, укладення договору позики проти його волі, наявності причинно-наслідкового зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням договору позики, не надав до суду. Згідно висновку експерта від 03 серпня 2022 року в договорі позики підпис від імені ОСОБА_1 здійснено ОСОБА_1 , а будь-які діагностичні ознаки, які б свідчили про вплив збиваючих фактів природного або штучного характеру при виконанні підпису, відсутні.

За таких обставин суди на підставі належно оцінених доказів сторін прийняті обґрунтовані судові рішення про задоволення позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним залишено без розгляду, яку ОСОБА_1 не оскаржував. Тому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, щойого зустрічний позов необґрунтовано залишено без розгляду.

Щодо доводів скаржника про не зупинення апеляційного провадження у цій справі до розгляду справи № 753/4081/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики слід зазначити наступне.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно з частинами першою - третьою, шостою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження

№ 61-5752сво21) вказано, що:

«метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статі і 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У справі, що переглядається, апеляційний суд не врахував, що при вирішенні клопотання щодо зупинення апеляційного провадження на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, суд має враховувати приписи статті 367 ЦПК України, якою регламентується межі розгляду справи судом апеляційної інстанції й не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Тому зупинивши провадження у справі апеляційний суд порушив принцип ефективності судового процесу, направлений на недопущення порушення розумних строків розгляду справи».

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у справі № 753/4081/23 ОСОБА_1 з позовом про визнання недійсним договору позики звернувся до суду після ухвалення оскарженого рішення суду першої інстанції у цій справі, провадження в наведеній справі відкрито ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2023 року. Тому колегія судді відхиляє аргументи касаційної скарги, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив його клопотання про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням суду у справі № 753/4081/23.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3903/15, від 12 липня 2023 року у справі № 910/5080/21 є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду: від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц; у постановах Верховного Суду: від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19, від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17; у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 є необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, №21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 рокута постанови Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 755/16638/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

М. М. Русинчук