Єдиний унікальний номер судової справи 490/9579/21 Головуючий у суді першої інстанції Черенкова Н.П. Номер провадження 22-ц/812/194/23 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

25 вересня 2023 року м. Миколаїв Справа № 490/9579/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Клисом Андрієм Анатолійовичем, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2022 року, ухвалене у складі головуючого судді Черенкової Н.П., повний текст рішення складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області (далі ГУ Національної поліції у Миколаївській області), Головного Управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (далі ГУ Державної казначейської служби України у Миколаївській області) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

22 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував наступним.

На підставі постанови поліцейського СРПП №4 Баштанського ВП ГУНП в Миколаївській області Ярмолюка О.В. від 27 вересня 2020 року серії БАА №110428 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, 27 жовтня 2020 року ним було сплачено штраф у сумі 340 грн через відділення «Корабельне-Центральне» Миколаївського РУ АТ КБ «Приватбанк».

22 жовтня 2020 року ГУ Національної поліції в Миколаївській області його скарга залишена без задоволення через сплив 10 - денного строку оскарження зазначеної постанови.

17 листопада 2020 року державним виконавцем Заводського відділу ДВС було відкрито виконавче провадження №63632614.

24 листопада 2020 року позивач сплатив ще 433 грн, враховуючи подвійний розмір штрафу відповідно до ст.308 КУпАП та витрати виконавчого провадження. Тому загальна сума сплачених коштів становить 773 грн.

У подальшому рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2021 року, яке набрало законної сили 28 серпня 2021 року, у справі 487/7429/20, вказана постанова про накладення адміністративного стягнення визнана протиправною та скасована.

Позивач вказував, що незаконною постановою у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, йому завдано моральну шкоду, яка полягала в душевних хвилюваннях, що призвело до втрати спокою та порушенню ритму повсякденного життя, прикладанні додаткових зусиль для відновлення становища, яке існувало до порушення його прав.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив стягнути з Державного бюджету України матеріальну шкоду, завдану незаконним рішенням посадових осіб ГУ Національної поліції в Миколаївській області, в розмірі 773 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України моральну шкоду на користь ОСОБА_1 , завдану незаконним рішенням посадових осіб Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області, в розмірі 1000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції враховуючи обставини справи щодо розміру моральної шкоди, вважав достатнім стягнути моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

Щодо вимог про стягнення матеріальних збитків, суд, керуючись положеннями статті 444 ЦПК України, дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Клиса А.А., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції взагалі не надана оцінка аргументам, зазначеним учасниками справи, не зазначено підстав часткового задоволення позову. Крім того, заявник зазначав, що судом не враховане обґрунтування заподіяної позивачу моральної шкоди, а відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. в такому розмірі, порушує ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, право на справедливий суд. Посилання в рішенні суду на ст. 444 ЦПК України, яка регулює поворот виконання рішення у цивільній справі, заявник вважав недоречним, оскільки штраф сплачений не на виконання рішення суду, а згідно постанови відповідача, яка була скасована, а також як витрати виконавчого провадження. Крім того, судом не вирішено питання про розподіл судових витрат, тоді як позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 908 грн.

17 січня 2023 року ГУ Державної казначейської служби України у Миколаївській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначало, що їх управління не є належним відповідачем у справі та позивачем ненаведене правових обґрунтувань щодо участі управління у справі. Щодо стягнення моральної шкоди зазначено, що наявність судового рішення про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, не є безумовною підставою вважати, що заявнику заподіяно моральну шкоду, а тому просило відмовити в задоволенні апеляційної скарги та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

26 січня 2023 року ГУ Національної поліції у Миколаївській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечуючи проти доводів викладених в скарзі зазначено, що сектор патрульної поліції Баштанського РВП ГУНП у Миколаївській області, відповідно до Закону України «Про національну поліцію», «Про оперативно-розшукову діяльність» не відносяться до органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. А тому відсутні підстави застосування ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 09 січня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Клисом А.А., а наступною ухвалою апеляційного суду від 11 січня 2023 року призначено справу до розгляду на 13 лютого 2023 року на 11.20 год.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року зупинене апеляційне провадження у даній справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №910/5880/21.

04 вересня 2023 року в Єдиному реєстрі судових рішень була оприлюднена постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року провадження у даній справі поновлено.

Позивач в судовому засідання підтримав апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце судового засідання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 вересня 2020 року поліцейським СРПП №4 Баштанського ВП сержантом поліції Ярмолюком О.В. була винесена постанова у справі про адміністративне правопорушення серії БАА №110428 відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Позивач звернувся із заявою до начальника ПП у Миколаївській області про скасування штрафу.

22 жовтня 2020 року ГУ Національної поліції в Миколаївській області його скарга залишена без задоволення через сплив 10 - денного строку оскарження зазначеної постанови.

Відповідно до квитанції 27 жовтня 2020 року позивачем сплачено штраф у сумі 340 грн через відділення «Корабельне-Центральне» Миколаївського РУ АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 24).

17 листопада 2020 року постановою головного державного виконавця Заводського відділу ДВС Головіним О.Ю. було відкрито виконавче провадження №63632614 з виконання зазначеної постанови (а.с. 22).

Позивач зазначав, що на його банківський рахунок було накладено арешт, тому він сплатив ще 433 грн, враховуючи подвійний розмір штрафу відповідно до ст. 308 КУпАП та витрати виконавчого провадження (а.с. 25).

Згідно витребуваних судом апеляційної інстанції розпорядження державного виконавця № 636332614 від 25 листопада 2020 року та платіжних доручень, грошові кошти у сумі 443 грн, що надійшли до Заводського відділу ДВС у місті Миколаєві 24 листопада 2020 року, перераховані за платіжним дорученням №17865 від 25 листопада 2020 року на сплату штрафу 340 грн на користь держави, за платіжним дорученням №17864 від 25 листопада 22020 року на виконавчий збір 34 грн та за платіжним дорученням №17863 від 25 листопада 2020 року на витрати виконавчого провадження - 69 грн (а.с.143-150).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2021 року у справі 487/7429/20 за позовом ОСОБА_1 до ГУ Національної поліції України у Миколаївській області, Баштанського відділу поліції Головного управління Національної поліції України у Миколаївській області скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАА №110428 від 27 вересня 2020 року, складену відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 121 КУпАП (а.с. 10-13).

Позивач обґрунтував вимогу про стягнення матеріальної шкоди, яка складається з коштів сплачених ним в рахунок штрафу та витрат на виконавче провадження, тим, що суд в адміністративній справі скасував постанову про накладення адміністративного штрафу.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні цієї вимоги, посилаючись на положення статті 444 ЦПК України, дійшов висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

У постанові від 04 грудня 2020 року у справі №917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі…

Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального та процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Велика Палата Верховного Суду від 25 червня 2019 року справі №924/1473/15).

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі №761/6144/15-ц).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою позовних вимог, тобто обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення матеріальної шкоди, зазначено скасування судом постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, складену відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 121 КУпАП, наслідком винесення якої стало понесення позивачем витрат з оплати штрафу у подвійному розмірі, які позивач і просив повернути в межах справи.

Сплачену до Державного бюджету України суму адміністративного штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), суд може стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як таку, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 (провадження № 12-36гс22).

За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (пункти 45-46)). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе.

З огляду на наведене апеляційний суд вважає, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи ЦК України про відшкодування шкоди. На ці правовідносини поширюються приписи статті 1212 ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вищезазначеній постанові та постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, а також від 05 лютого 2020 року у справі №910/15295/18.

Отже, посилання суду першої інстанції на те, що на спірні правовідносини поширюються приписи статті 444 ЦПК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, є помилковим.

Аналізуючи викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що після скасування адміністративним судом постанови про накладення адміністративного штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів до Державного бюджету України як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. За такого, вимоги ОСОБА_1 про стягнення суми перерахованих ним до Державного бюджету України коштів на сплату штрафу у загальному розмірі 680 грн підлягають задоволенню на підставі статті 1212 ЦК України.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки, то на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частини стягнення суми перерахованих до Державного бюджету України коштів на сплату штрафу підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення цих вимог.

Разом з тим, на думку колегії суддів, не підлягали вирішенню позовні вимоги по суті в частині стягнення витрат виконавчого провадження, понесених позивачем, без залучення до участі у справі в якості співвідповідача відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 303/6418/19 (провадження № 61-16790св20) зазначено, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) зазначив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У цій справі залучення належного співвідповідача до участі у справі має принципове значення, оскільки це пов`язано також і з обранням належних та ефективних способів захисту прав, на захист яких заявлено позовні вимоги. Обраний спосіб захисту прав особи, яка наполягає на застосуванні судового захисту її цивільного права та інтересу, має відповідати характеру та природі спірних правовідносин.

Як встановлено відповідний орган державної виконавчої служби, до участі у справі у якості співвідповідача не залучений, клопотань про його залучення співвідповідачем за цим позовом позивач не заявляв.

При цьому апеляційним судом враховується, що на стадії апеляційного провадження залучення до участі у справі співвідповідачів є неможливим, адже законодавством така процесуальна дія не передбачена.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач всупереч положенням статей 51, 175 ЦПК України, не зазначив усіх відповідачів, прав та інтересів яких може стосуватись ухвалене судове рішення.

Оцінка судом обґрунтованості позовних вимог по суті має відбуватися за участю всіх належних сторін цивільної справи.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки щодо підстав відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення перерахованих позивачем суми витрат виконавчого провадження, то на підставі пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець видокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція; патрульна поліція; органи досудового розслідування; поліція охорони; спеціальна поліція; поліція особливого призначення; інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не застосовуються, оскільки СРПП №4 Баштанського ВП ГУНП в Миколаївській області, не належить до жодного з суб`єктів завдання шкоди, визначених у названому Законі України.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 як на правову підставу позову також послався на норми ст.ст. 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України, яким врегульована відповідальність органів влади за завдану моральну шкоду.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону, а за частиною 3 цієї ж статті - держава відповідно до закону відшкодовує шкоду завдану фізичній особі під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно положень частини 3 статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» за якою держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішенням, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

Згідно з п.п 2 п. 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

При цьому колегія суддів зауважує, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. Разом з тим, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Залучення або незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКС України чи її територіальний орган не є суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.

Судовим розглядом встановлено, що постановою поліцейського СРПП №4 Баштанського ВП ГУНП в Миколаївській області Ярмолюка О.В. від 27 вересня 2020 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАА №110428, на позивача ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. за адміністративне правопорушення, передбаченеч.3 ст. 121 КУпАП.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2021 року, яке набрало законної сили 28 серпня 2021 року, у справі 487/7429/20, вказана постанова про накладення адміністративного стягнення скасована, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Статтею 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно вказаної норми Кодексу моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що за наявності у законі презумпції протиправності та вини органу державної влади за завдану потерпілій особі шкоду, законом не покладається на позивача обов`язок доказування цих юридичних фактів.

Тому, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України у даному випадку позивач повинний довести факт протиправної поведінки стосовно нього, які описані у ст.ст. 23, 1167 ЦК України у вигляді підстав для спричинення моральної шкоди, яка в таких випадках презюмується, а також - її розмір, а на відповідача (органу державної влади) покладається процесуальний тягар доказування правомірності таких дій (бездіяльності) посадових (службових) осіб та спростовування презумпції своєї вини у заподіянні шкоди.

Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди оціненої у 5 000 грн. позивач послався на те, що вона полягає у порушенні нормального робочого режиму, відволіканні від звичайних занять, приниженні, закритті можливості кредитування, пониженні його статусу, як позичальника, хвилюванні від очевидної несправедливості правоохоронців, необхідності займатися діями по відновленню своїх прав. Так, питання про відсутність з його боку порушень ПДР було очевидним для поліцейських на момент складання постанови, оскільки в Правилах дорожнього руху чітко зазначено, що не підлягають технічному огляду автомобілі строком експлуатації до двох років. А строк експлуатації його автомобіля був менше 2 років, що поліцейські чітко бачили з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. У даному випадку не було якоїсь складної спірної дорожньої ситуації. Тим не менш, поліцейські ігноруючи очевидні факти склали відносно нього постанову про притягнення до адміністративної відповідальності. Така зухвалість та цинізм, з боку правоохоронців, нехтування ними не лише вимогами Закону, а здоровим глуздом, викликало у нього обурення та хвилювання. Внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності та відкриття стосовно нього виконавчого провадження, його було внесено до Єдиного реєстру боржників, що є принизливим та негативним явищем, оскільки впливає на його кредитний рейтинг та може в майбутньому призвести до відмови фінансовими установами у наданні споживчих кредитів. Для відновлення своїх прав, він більше року вимушений займатися питанням подання скарг, позовів, відвідування судових засідань та інше.

Суд першої інстанції врахувавши обставини справи вважав достатнім розміром компенсації моральної шкоди у 1 000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким розміром компенсації моральної шкоди.

Так, всупереч процесуального обов`язку відповідач не спростовував того факту, що згідно вказаному судовому рішенню про скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності посадовою особою Національної поліції, тобто представником органу державної влади, було незаконно за відсутності складу адміністративного правопорушення накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Внаслідок цього позивач відчув стрес, душевні страждання, був змушений відволікатися від своїх звичайних занять, докладати додаткових зусиль та витрачати час для захисту своїх прав, тобто йому було завдано моральної шкоди.

Таким чином, з урахуванням характеру правопорушення, підстав скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, наявності реальної сплати призначеного штрафу, того, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2021 року внаслідок скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. були повністю відновлені права позивача та не доведеності інших негативних наслідків для позивача від цього правопорушення, з урахуванням вимог розумності і справедливості, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, - колегія суддів на підставі наведених норм права вважає обґрунтованим розміром відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у 1 000 грн. Відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі позивач всупереч передбаченого у ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку не довів, а тому його позов суд першої інстанції правильно задовольнив лише частково.

Відповідно до частин 1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання даного позову позивач сплатив 908 грн. Тому за результатами апеляційного перегляду з ГУ Національної поліції України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в розмірі 264, 23 грн, що є пропорційним 29,10 % задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, рішення суду першої інстанції слід додати висновком про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Клисом Андрієм Анатолійовичем, задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми перерахованих коштів на сплату штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 ) 680 (шістсот вісімдесят) грн.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми витрат виконавчого провадження скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 264, 23 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Т.Б. Кушнірова

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 26 вересня 2023 року