Справа №489/6226/19
Провадження №2/489/47/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
20 лютого 2023 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,
із секретарем судових засідань Назаровою С.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
Позивач звернувся до суду з позовом яким просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . Мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру він набув на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу квартири. Він дізнався, що у його квартирі зареєстрований відповідач по справі, ОСОБА_2 . Проте,він вже довгий час не проживає у вказаній квартирі, не оплачує комунальні послуги та не бере участі у її утриманні, особистих речей не зберігає. Його реєстрація не дозволяє йому розпоряджатися квартирою на власний розсуд та значно обмежує його законні права. Відповідач був прописаний ще з початку 1996 року. Не був членом родини продавця у якого купив квартиру та не є членом його родини.
Ухвалою суду від 21.11.2019, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Ухвалою суду від 06.04.2020, зупинено провадження у справі.
Ухвалою суду від 28.01.2022, поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач неодноразово подавав клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку з його виїздом за межі м. Миколаєва (заяви від 03.11.2022, 19.02.2023).
Частиною першою статті 1 Закону «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Проте навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані з зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду прав людини у справі «Каракуця проти України»).
Ленінський районний суд міста Миколаєва продовжує роботу в умовах воєнного стану та розглядає справи в загальному порядку відповідно до вимог ЦПК України.
При цьому, процесуальні норми не містять, як безумовної підстави для відкладення розгляду справи, введення на території країни воєнного стану.
Суд зазначає, що в разі позбавлення можливості учасників справи прибути в судове засідання розгляд справи може відбуватися без присутності учасників справи або в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, або з використанням власних технічних засобів, за допомогою «Підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС», за умови направлення на адресу суду відповідної заяви. Проте, таким правом позивач не скористався.
При вирішенні питання щодо можливості проведення судового розгляду цивільної справи за відсутністю сторін, суд керується тим, що сторонам надавався час на подання заяв по суті справи, клопотань про проведення експертизи, витребування доказів, тощо. Також бере до уваги розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, відсутність ухвали про визнання явки сторін обов`язковою, тривалість розгляду, належність повідомлення сторін та учасників справи, необхідність дослідження додаткових доказів, окрім тих, що наявні в матеріалах цивільної справи, допиту свідків, тощо.
Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Від позивача заперечень щодо заочного розгляду справи не надходило.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.
Згідно договору купівлі продажу квартири від 18.10.2019, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .
Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л., зареєстровано в реєстрі за № 5312.
Відповідно до довідки з житлово-експлуатаційної контори № 11 ЖКП ММР «Південь» від 30.04.2013 за вих. № 2438, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 18.10.2019 за вих. № 19.03.03-24Д/4398/19, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права при вирішенні спірних правовідносин, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають норми прямої дії Конституції України та відповідні положення Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
З роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17) виснувала, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Водночас, припинення права користування відповідача спірним житлом має відповідати пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У даному аспекті суд враховує те, що відповідачка не проживає у спірному житлі, має інше місце проживання. Доказів того, що відповідачка має потребу у спірному житлі, суду не надано і матеріали справи відповідних даних не містять.
Разом із тим, судом встановлено порушення права позивача як у контексті статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачки, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідача відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
17 жовтня 2000 року від імені ОСОБА_4 укладено договір купівлі - продажу № 51-212, зареєстрований на Універсальній товарній біржі "Ріко-Альянс" 17.10.2000, за яким остання продала належну їй на прав власності квартиру ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 11.01.2013 року. Після її смерті відкрилася спадщина.
23 травня 2001 року ОСОБА_4 за життя склала заповіт на ім`я свого сина ОСОБА_2 , яким заповідала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , як внаслідок проживання зі спадкодавицею на час її смерті так і шляхом звернення до нотаріальної контори.
26 червня 2003 року ОСОБА_2 звернувся до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно ч.5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.
В грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним.
ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.
Ухвалою суду обидва позови об`єднано в одне провадження.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.04.2013, у позові ОСОБА_3 та у зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04.07.2014, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2013 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасовано, по справі в цій частині ухвалено нове рішення. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним задоволено. Визнано недійсним договір купівлі - продажу № 51-212 квартири АДРЕСА_1 , який укладено на Універсальній товарній біржі "Ріко-Альянс" 17 жовтня 2000 року між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_3 та зареєстрований в Журналі реєстрації біржових угод Універсальної товарної біржи "Ріко-Альянс" за № 51-212.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25.09.2014 року, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 04 липня 2014 року залишено без змін.

Рішення суду набрало законної сили 25.09.2014 року.

Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.12.2021, визнано договір купівлі - продажу від 18 жовтня 2019 року, квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 5312 - недійсним.

Рішення набрало законної сили 03 лютого 2022 року.

Вказане підтверджується матеріалами архівної цивільної справи 489/306/20 (провадження 2/489/47/23), які були оглянуті судом у судовому засідання.

Таким чином, на час розгляду справи позивач не є наймачем чи власником спірної квартири, тому його право власності передбачене ст. 317 ЦК України жодним чином не порушене, відповідно й він не може вимагати його усунення як-то передбачено статтею 391 ЦК України.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 142, 259, 263-265, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено «13» березня 2023 року.

Суддя Н.О. Рум`янцева