РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року

м. Рівне

Справа № 570/1495/23

Провадження № 22-ц/4815/1061/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Хилевича С.В.

секретар судового засідання - Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 липня 2023 року (ухвалене у складі судді Гнатущенко Ю.В.; повний текст рішення виготовлено 18 липня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

23 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Позов обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 . До смерті чоловік проживав з нею в будинку АДРЕСА_1 . Цей будинок належав йому на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Вона є спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка, як така, що проживала зі спадкодавцем, прийняла спадщину, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що стверджується витягом зі Спадкового реєстру.

На випадок своєї смерті чоловік залишив заповіт, посвідчений Великоомелянською сільською радою Рівненського району Рівненської області 22.10.2012 року, за яким все своє майно він заповів їхньому сину ОСОБА_2 .

Син вже понад тридцять років проживає за кордоном у Великій Британії, є громадянином Великої Британії, не бажає приймати спадщину, однак заяву про відмову від прийняття спадщини не подав, бо знаходиться за кордоном.

За адресою, де проживала вона з чоловіком на день його смерті, був зареєстрований і є зареєстрованим їхній син ОСОБА_2 - відповідач у справі.

Те, що син зареєстрований за місцем проживання спадкодавця на момент його смерті дає підстави нотаріусу вважати, що він прийняв спадщину, хоча він не звертався із заявою про прийняття спадщини, не проживав зі спадкодавцем на час його смерті. Зважаючи на це, їй необхідно встановити факт не проживання сина ОСОБА_2 , який є спадкоємцем першої черги і є спадкоємцем за заповітом за місцем реєстрації місця проживання на момент смерті її чоловіка ОСОБА_3 для належного оформлення своїх прав на спадкове майно, як спадкоємиці першої черги, яка єдина прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Вказані факти можуть ствердити свідки, а також довідка сільської ради.

Наводить положення ст. ст. 15, 16, 29, 1261, ч.3 ст. 1268 ЦК України, ч.1 ст.2, ст. 3 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Вибір місця проживання не пов`язаний з реєстрацією місця проживання і реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2 , 1972 року народження, не проживав з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент відкриття спадщини за місцем його реєстрації місця проживання в будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 липня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що вирішення вказаного спору є передчасним та суперечить Книзі шостій ЦК України, оскільки відсутня відмова нотаріуса у видачі як позивачці, так і відповідачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд безпідставно не прийняв визнання позову відповідачем.

Визнання відповідачем факту не проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 є обґрунтованим, цей факт є беззаперечним і доведеним, а визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи і інтереси інших осіб і не порушує права самого відповідача.

Вказує, що звернулася до суду з позовом про визнання факту не проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, щоб отримати свідоцтва про право на спадкове майно як єдиній спадкоємиці, яка прийняла спадщину.

Саме такий алгоритм прописаний в повідомленні нотаріуса, яке додано до апеляційної скарги і саме тільки за наявності рішення суду про встановлення факту не проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини (що підтвердить неприйняття спадщини цим спадкоємцем), у нотаріуса будуть підстави видати свідоцтво про право на спадщину мені як єдиній спадкоємиці, яка прийняла спадщину.

За відсутності такого рішення, у нотаріуса будуть підстави для відмови в задоволенні моєї заяви і таке рішення нотаріуса буде правомірним, а оскарження такої відмови буде не розумним, не логічним і необґрунтованим.

Вказує, що її син не проживав зі спадкодавцем за місцем реєстрації, а тому не може вважатися таким, що прийняв спадщину і саме судове рішення про встановлення факту не проживання буде належним підтвердженням цього факту.

Просить суд скасувати оскражуване рішення та ухвалити нове - про задоволення її позову.

Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане 12.04.2022 року Великоомелянською сільською радою серія НОМЕР_1 .

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" № 35812822 від 11.10.2012 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 11.10.2012 року (а.с. 11)

Позивач по справі ОСОБА_1 звертаючись до суду із позовною заявою про встановлення факту не проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини, обґрунтовувала необхідність встановлення такого факту захистом своїх прав на спадкове майно як єдиної спадкоємиці після смерті чоловіка.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК Україн и спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як встановлено судом, 22.10.2012 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження за яким усе належне йому майно заповів своєму сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7). Вказаний заповіт посвідчено секретарем виконкому Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області 02.10.2012 року та зареєстровано в реєстрі за № 169.

Спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 не відмовився від прийняття спадщини після смерті батька, як і не подав заяву про її прийняття.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Встановлення факту не проживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини не впливає на реалізацію позивачем її спадкових прав та не є ефективним способом захисту таких прав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, саме на нотаріуса, відповідно до законодавства України, покладений обов`язок вирішувати питання про наявність в особи права на спадкування, дотримання строків прийняття спадщини, оформлення права на спадщину (частина 1 статті 1269, статті 1296-1298 ЦК України).

У вказаному спорі відсутня відмова нотаріуса у видачі як позивачці, так і відповідачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, тому вирішення вказаного спору в такому випадку є передчасним та суперечить Книзі шостій ЦК України.

Вищенаведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2022 року у справі № 454/3550/18, провадження № 61-912св21.

У постанові Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 523/16063/16-ц вказано, що саме на нотаріуса, відповідно до законодавства України, покладений обов`язок вирішувати питання про наявність в особи права на спадкування, дотримання строків прийняття спадщини, оформлення права на спадщину (частина 1 статті 1269, статті

1296-1298 ЦК України).

Ураховуючи викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій справі.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 липня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 29 вересня 2023 року.

Головуючий суддя Шимків С.С.

Судді:

Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.