ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/6370/18
Провадження № 2/362/67/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.03.23 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

за участі секретаря Берковської Д.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування інформації,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на персональній сторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням: https://www.facebook.com/profile.php?id=l4110 було розміщено статтю, в тексті якої допущено необгрунтовані, наклепницькі та образливі звинувачення стосовно ОСОБА_4 , що стало підставою для звернення позивача до суду.

Вказувала, що відомо, хто є автором статті розміщеної на персональній сторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням: https://www.facebook.com/profile.php?id=l4110, дана сторінка належить саме відповідачу, тому належним відповідачем за розповсюдження недостовірної інформації є автор поширеної інформації, а саме відповідач - ОСОБА_2 .

У даній статті було поширено інформацію про те, що ОСОБА_4 розповсюджує неправдиву інформацію про відповідача. А саме з тексту допису: «5-6 липня 2018 року з?явилася компрометуюча листівка, яка принижує мене як сім ?янина, депутата фракції ВО «Батьківщина». Мною було написано запит до Обухівського відділу поліції ГУНП в Київській області, що до відомостей, які поширювала дана листівка. Ця інформація виявилася не достовірна, не відповідає дійсності. Розповсюдження цієї брехливої інформації на мою думку, належить голові ОСОБА_4 та його оточенню. Це все робиться бо я маю свою принципову позицію. Я не одноразово виступав на сесії міської ради та на плануванні, де розповідав про проблеми нашого міста. Це і водопостачання, ремонт доріг, вивіз сміття. Я виступаю проти свавілля!» Вважає, що зазначена інформація була наведена відповідачем як фактичні дані.

У своїй публікації відповідач поширив неправдиву інформацію та звинуватив позивача у злочинних діях, що насправді не відповідає дійсності.

Так, до Васильківського BП ГУ НП України в Київській області було надано адвокатський запит щодо наявності у даному відділі поліції повідомлень за фактами скоєння ОСОБА_4 кримінальних правопорушень у відношенні ОСОБА_2 . На даний адвокатський запит надано відповідь, що повідомлень, про які йдеться мова у запиті, до Васильківського ВП ГУ НП України в Київській області не надходило (копія відповіді у додатку).

Посилаючись на те, що поширена про позивача інформація є відомостями, які містять фактичні дані, та, що інформація поширена відповідачем з явним злим умислом, а не метою сформувати свою думку про позивача, та, що оспорювана інформація є такою, що не відповідає дійсності, представник позивача просила зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок спростувати недостовірну інформацію щодо позивача поширену ним на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 у публікації: « ІНФОРМАЦІЯ_3 з?явилася компрометуюча листівка, яка принижує мене як сім ?янина, депутата фракції ВО «Батьківщина». Мною було написано запит до Обухівського відділу поліції ГУНП в Київській області, що до відомостей, які поширювала дана листівка. Ця інформація виявилася не достовірна, не відповідає дійсності. Розповсюдження цієї брехливої інформації на мою думку, належить голові ОСОБА_4 та його оточенню. Це все робиться бо я маю свою принципову позицію. Я не одноразово виступав на сесії міської ради та на плануванні, де розповідав про проблеми нашого міста. Це і водопостачання, ремонт доріг, вивіз сміття. Я виступаю проти свавілля!» шляхом публікації на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 резолютивної частини рішення суду без будь-яких коментарів тим же шрифтом, що й оскаржувана інформація під заголовком «Спростування», та визначити строк для спростування такої інформації.

Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2019 року ОСОБА_6 відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 30).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.06.2019 року відведено суддю Васильківського міськрайонного суду Київської області Марчука О.Л. від розгляду даної справи (а.с.61).

06.06.2019 року дану справу передано судді Лебідь-Гавенко Г.М. згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2019 (а.с. 62).

Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06.06.2019 року прийнято до свого провадження дану справу, вирішено розгляд даної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 63).

Відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.09.2021 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до розгляду по суті (а.с. 160-161).

У судовому засіданні представник позивачаОСОБА_1 просила позов задовольнити. Позивач обіймав посаду голови Васильківської міської ради Київської області.

Відповідач просив у задоволенні позову відмовити, він не публікував такої інформації. Сторінка у нього є у Facebook. У скірншоті зовнішньо сторінка схожа на його сторінку, але публікацію він не робив. Він на той час обіймав посаду депутата Васильківської міської ради Київської області.

Представник відповідачаОСОБА_3 просив у задоволенні позову відмовити, оскільки доведення порушення прав позивача не було, скріншот як єдиний доказ не завірений належним чином, з самого тексту не прослідковується жодних звинувачень, можна сказати, що поширені оціночні судження, крім того на момент появи оспорюваної публікації позивач був міським головою, а саме публічною особою.

Суд, заслухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з?ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, відповідно до норм матеріального права, дотримуючись норм процесуального права, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що підставою звернення позивача з позовом до суду стала стаття, розміщена 08 серпня 2018 року на персональній сторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням: https://www.facebook.com/profile.php?id=l4110, в тексті якої, на думку позивача, допущено необгрунтовані, наклепницькі та образливі звинувачення стосовно нього.

На підтвердження розміщення оспорюваної статті позивач надав суду скріншот, згідно з яким, текст цієї статті міститься на персональній сторінці у соціальній мережі Facebook « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». Викладений текст наступного змісту: «5-6 липня 2018 року з?явилася компрометуюча листівка, яка принижує мене як сім ?янина, депутата фракції ВО «Батьківщина». Мною було написано запит до Обухівського відділу поліції ГУНП в Київській області, що до відомостей, які поширювала дана листівка. Ця інформація виявилася не достовірна, не відповідає дійсності. Розповсюдження цієї брехливої інформації на мою думку, належить голові ОСОБА_4 та його оточенню. Це все робиться бо я маю свою принципову позицію. Я не одноразово виступав на сесії міської ради та на плануванні, де розповідав про проблеми нашого міста. Це і водопостачання, ремонт доріг, вивіз сміття. Я виступаю проти свавілля!» (а.с.33).

Зі змісту вказаної статті вбачається, що в ній містяться відомості, які стосуються безпосередньо автора статті, зокрема, відомості, поширені відносно автора у листівці та щодо яких, автор статті звернувся з відповідним запитом з метою перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами, а також вона містить висловлювання автора, які є вираженням його особистої суб?єктивної думки.

Заявляючи позовні вимоги до відповідача, позивач посилався на те, що персональна сторінка у соціальній мережі Facebook за вказаним посиланням, на якій була розміщена оспорювана стаття, належить відповідачу та саме відповідач є автором цієї статті.

У судовому засіданні відповідач підтвердив наявність у нього персональної сторінки у соціальній мережі Facebook та, що в скріншоті зовнішньо сторінка схожа на його сторінку.

При цьому, публікацію оспорюваної статті відповідач на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook заперечив, проте належними та допустимими доказами зазначеного не спростував.

Також у судовому засіданні встановлено і підтверджено представником позивача, що на час публікації оспорюваної статті ОСОБА_4 обіймав посаду голови Васильківської міської ради Київської області, отже є публічною особою.

Відповідно до листа Васильківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 20.09.2018 року №205ад до Васильківського ВП ГУ НП в Київській області повідомлень за фактами скоєння ОСОБА_4 кримінальних правопорушень у відношенні ОСОБА_2 не надходило. Кримінальних проваджень у слідчому відділі Васильківського ВП ГУ НП в Київській області за даним фактом не має (а.с. 32).

У позовній заяві, представник позивача посилаючись на те, що поширена про позивача інформація в оспорюваній статті є такою, що містить фактичні дані, які не відповідають дійсності, є недостовірною просила зобов?язати відповідача у визначений спосіб спростувати недостовірну інформацію щодо позивача поширену ним на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі ст.10 Конвенції і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров?я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім?я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров?я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред?явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1 ст. 277 ЦК України).

Положеннями ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У пункті 19 вказаної Постанови Пленуму роз?яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановила, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №2-рп/2012 від 20 січня 2012 року зазначив, що перебування особи на посаді, пов ?язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв?язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 року у справі №757/22307/17-ц.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що поширена відповідачем інформація містить відомості, які стосуються безпосередньо автора статті та щодо яких, останній звернувся з відповідним запитом з метою перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами, та оціночні судження (висловлювання особистої думки автора), має суспільний інтерес до позивача, який є публічною особою (на час публікації оспорюваної статті), відтак у даному випадку не мало місце поширення неправдивих відомостей, доказів того, що оспорена інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, судом не встановлено, а позивачем не доведено.

За таких обставин, враховуючи вищевказані норми матеріального права, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.

Посилання позивача на лист Васильківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 20.09.2018 року №205ад як на підставу неправдивості інформації поширеної відповідачем в своїй публікації щодо звинувачення позивача в злочинних діях не заслуговує на увагу, оскільки в оспорюваній статті не йдеться та не стверджується про звинувачення позивача у злочинних діях.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями статті 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтею 32 Конституції України, статтями 201, 277, 297 ЦК України, статтями 4, 12, 76-79, 81, 89, 133, 141, 259, 265, 268, 273, 289, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування інформації відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 13.03.2023 року.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко