Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Мех В.Ю.

представника позивача- Смирнова М.В.

представника відповідача- Браславської Л.З.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної установи`Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О.Шалімова» про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить визнати протиправними та скасувати накази Державної установи`Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О.Шалімова»:

- №179/2-к від 25 квітня 2023 року про звільнення її з посади головного наукового співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії;

- №33/2-н від 25 квітня 2023 року про звільнення її з посади лікаря анестезіолога відділення інтенсивної терапії за внутрішнім сумісництвом;

- №136/2-н від 09 грудня 2022 року про надання їй відпустки;

- поновити її на роботі на посаді головного науково співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії

- поновити її на роботі на посаді лікаря анестезіолога відділення інтенсивної терапії за внутрішнім сумісництвом;

- стягнути на її користь середній заробіток за час ивмушеного прогулу з 05 вересня 2022 року до дня ухвалення рішення судом.

Посилається в позові на те, що працювала в ДУ »Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О.Шалімова» на посаді головного науково співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії, а також за внутрішнім сумісництвом на посаді лікаря анестезіолога відділення інтенсивної терапії.

У перші дні початку військових дій, враховуючи неготовність суспільства до широкомасштабного вторгнення, було незрозуміло, якими повинні були бути подальшими дії працівників щодо виконання своїх обов`язків.

З 24 лютого 2023 року вона особисто не отримувала будь-яких чітких розпоряджень відносно продовження роботи та порядку роботи.

Навпаки, звернувшись у березні 2022 року до керівника відділу ОСОБА_3 вона отримала відповідь, що потреби в її роботі немає, а коли необхідно буде з`явитися на роботі, невідомо.

Будучи не потрібною на робочому місці, з метою збереження свого життя та здоров`я, оскільки мешкає на останньому поверсі біля Караваєвих Дач , що межує із шляхопроводом , який міг бути об`єктом для враження, залишила межі України.

Вона неодноразово зверталася до адміністарції з метою отримання вказівок, однак таких отримано не було, самостійно адміністрація з нею не зв`язувалася.

У жовтні 2022 року вона повернулася в Україну і дізналася, що її коллеги працюють.

31 жовтня 2022 року вона отримала два накази про звільнення з роботи від 01 вересня 2022 року на підставі п.8-3 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Не погодившись із звільненням, вона звернулася до суду з позовом.

Усвідомлюючи незаконність наказів про її звільнення відповідач після відкриття провадження в справі 09 грудня 2022 року скасував дані накази, однак про це її будь-яким чином не повідомив.

Наказом №136/2-н від 09 грудня 2022 року їй було надано відпусту без збереження заробітної плати на 118 календарних днів з 05 вересня 2022 року до 31грудня 2022 року.

Вважає даний наказ незаконним, оскільки наданням відпустки в грудні з 05 вересня 2022 року відповідач ухилився від виплати їй коштів за вимушений прогул.

Крім того, заяви від 05 вересня 2022 року вона не писала і такої заяви не існує, який саме документ був зареєстрований під вхідним №418 05 вересня 2022 року, як її заява про надання відпустки, невідомо.

Відповідач будь-яким чином не повідомляв їй як про скасування наказів про звільнення від 01 вересня 222 року, так і про надання відпусти, і про їх існування їй стало відомо 22 квітня 2023 року.

Отримавши 22 квітня 2023 року лист відповідача, вона на наступний робочий день 25 квітня 2023 року з`явилася на роботі, надала пояснювальну записку і в цей же день вона була звільнена з роботи за прогул.

Зазначає, що після незаконного звільнення 01 вересня 2022 року та подальшого скасування відповідачем наказів про звільнення вона не була повідомлена про поновлення її на роботі та дату початку виконання роботи.

Вважає, що після скасування наказів про звільнення відповідач не виконав вимоги ст.29 КЗпП України.

Крім того, ч.2 ст.7 Закону України « Про організацію трудових вдіносин в умовах воєнного стану» передбачено право працівника та роботодавця на альтернативні способи комунікації.

Такі способи між нею та відповідачем не узгоджувалися.

З урахуванням цього вважає, що оскільки вона не була повідомлена про поновлення її на посадах, вона не могла і приступити до роботи, а тому не могла вчинити прогул.

З урахуванням цього вважає, що відповідач не мав наміру поновлювати її на роботі, а лише шукав привід змінити формулювання причин звільнення.

Вважає також, що відповідач виявив вчинений нею прогул 02 січня 2023 року, а тому на момент її звільнення сплинув строк накладенння на неї дисциплінарного стягнення.

Крім того, звільнення з роботи в наказах обгрунтовано п.4 ст.40 КЗпП України, в той час, коли такої норми не існує, оскільки звільнення за прогул регулюється п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Вважає також, що прогул міг мати місце після того, як вона приступить до роботи, а це відбулося 24 квітня 2023 року.

Оскілько до 24 квітня 2023 року вона до роботи не приступала і не була обізнана, що необхідно приступати, її дії не можуть кваліфікуватися як прогул.

Зазначила також, що вона є заступником голови первинної прфспілкової організації, однак згоди на її звільнення від профспілки відповідач не отримав, що суперечить ст.43 КЗпП України та ч.2 ст.5 Закону України « Про організацію трудових вдіносин в умовах воєнного стану».

З урахуванням цього, вважаючи свої права порушеними, просить задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 26 травня 2023 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 31 травня 2023 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 01 серпня 2023 року розгляд справи був продовжений у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, а відповідачу додатково копію позову з додатками.

Відповідачу був наданий строк для подання відзиву, позивачці відповіді на відзив.

10 липня 2023 року відповідач подав відзив на позов, яким проти позову заперечує.

Посилається на те, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 січня 2023 року було закрито провадження у справі № 760/16137/22 за позовом ОСОБА_2 до ДУ «НІХТ ім. О.О.Шалімова» НАМН України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Підставою закриття провадження у справі стало скасування наказів про звільнення позивачки з роботи відповідачем у добровільному порядку:

- наказом № 251/1-Н від 09 грудня 2022 року скасований наказ № 96/2-Н від 01 вересня 2022 року про звільнення позивачки з посади головного наукового співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії; поновлена з 01 вересня 2022 року на посаді;

- наказом № 252/1-Н від 09 грудня 2022 року скасований наказ № 598/2-К від 01 вересня 2022 року про звільнення з роботи працюючої за сумісництвом лікаря-анестезіолога відділення інтенсивної терапії; поновлена з 01 вересня 2022 року на посаді за сумісництвом;

- наказом № 136/2-Н від 09 грудня 2022 року позивачці надана відпустка без збереження заробітної плати терміном на 118 календарних днів з 05 вересня 2022 року по 31 грудня 2022 включно відповідно до її заяви від 05 вересня 2022 року за вх. № 418.

Вказана заява позивачкою була направлена 25 серпня 2022 року на приватний телефон начальника відділу управління персоналу та документообігу ОСОБА_5 в месенджері Телеграм (у роздруківці зазначено: " ОСОБА_5 "), якою просила надати їй відпустку без збереження заробітної плати без терміну закінчення, на термін дії воєнного стану, через неможливість доїхати до робочого місця.

Дана заява була зареєстрована 05 вересня 2022 року за вхідним № 418.

08 вересня 2022 року о 13:25 год. позивачці за електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка нею зазначена і у позовній заяві, був направлений лист № 1106 від 08 вересня 2022 року, наказ № 96/2-Н від 01 вересня 2022 року, наказ № 598/2-К від 01 вересня 2022 року.

Повторно зазначена кореспонденція була направлена позивачці 08 вересня 2022 року рекомендованим листом з повідомленням за адресою: АДРЕСА_1 , яка 11 жовтня 2022 року в зв`язку з неотриманням позивачкою повернулася на адресу Інституту за закінченням строку зберігання.

З урахуванням цього, відсутності спору, за клопотанням відповідача ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 січня 2023 року було закрито провадження у справі № 760/16137/22 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Державна установа «НІХТ ім. О.О.Шалімова» НАМН України відноситься до установ критичної інфраструктури і в період дії воєнного стану не припиняла роботу та надає цілодобово планову та ургентну допомогу хворим.

Порядок роботи в умовах воєнного стану визначено наказами ДУ «НІХТ ім.О.О.Шалімова» НАМН України:

- від 15 лютого 2022 року № 41а/1-Н - визначений порядок роботи Інституту в умовах воєнного стану та створений штаб із забезпечення діяльності Інституту, створений механізм надання медичної допомоги;

- від 15 березня 2022 року № 54/1-Н - визначений порядок роботи Інституту в умовах воєнного стану із забезпечення надання безперервної роботи медичного закладу з надання медичної допомоги;

- від 31 березня 2022 року № 56а/1-Н - визначений порядок роботи Інституту в умовах воєнного стану, які додаються.

З урахуванням цього вважає безпідставними твердження позивачки щодо незрозумілості умов роботи на початку запровадження воєнного стану.

Зазначає також, що останній день позивачка була на роботі 23 лютого 2022 року, а з 24 лютого 2022 року вона до роботи не приступила і була відсутня на робочому місці до 24 квітня 2023 року включно.

25 квітня 2023 року в перший день виходу на роботу позивачка була звільнена з роботи за прогул.

Відсутність позивачки на роботі з 02 січня 2023 року фіксувалася актами, частину яких додано до відзиву.

Трудову книжку позивачка отримала 31 жовтня 2022 року відповідно до її підпису у книзі обліку трудових книжок.

Щодо приведеного обґрунтування невиходу на роботу з підстав проживання на останньому поверсі будинку, зазначив, що це не відповідає дійсності, оскільки відповідно до отриманої інформації, в тому числі з Єдиного державного реєстру судових рішень, позивачка фактично мешкає в ОСББ "Статусград" у м. Києві, де за нею 24 квітня 2018 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Крім того, зазначає, що позивачка не є заступником голови профспілкової організації, про що до відзиву надано протокол конференції первинної профспілкової організації від 10 березня 2023 року.

З урахуванням цього вважає, що позивачка не надала обгрунтування своєї відсутності на роботі з 02 січня 2022 року по 24 квітня 2023 року, а тому вважає її звільнення з роботи правомірним.

З урахуванням цього просить у позові відмовити.

07 серпня 2023 року представник позивачки подав відповідь на відзив, у якому підтримав викладені в позові обґрунтування та зазначив, що відповідач у порушення вимог закону не повідомив податкову службу та органи Пенсійного фонду про поновлення позивачки на роботі відповідно до наказів від 09 грудня 2022 року.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Згідно зі ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Тобто, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Судом встановлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах з Державною установою`Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О.Шалімова», займаючи посади: головного наукового співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії та за внутрішнім сумісництвом посаду лікаря-анестезіолога відділення інтенсивної терапії.

Наказом № 96/2-Н від 01 вересня 2022 року позивачка була звільнена з посади головного наукового співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії.

Наказом № 598/2-К від 01 вересня 2022 року звільнена з посади лікаря-анестезіолога відділення інтенсивної терапії.

Звільнення було проведено на підставі п.8-3 ч.1 ст.36 КЗпП України - відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.

Дана інформація була доведена до відома позивачки шляхом направлення їй листа та наказів про звільнення 08 вересня 2022 року на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, вказані документи в цей же день позивачці були направлені за її зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 , однак 11 жовтня 2022 року повернулися за закінченням встановленого строку зберігання в зв`язку з неотримання адресатом.

Законність звільнення позивачки з роботи була предметом розгляду Солом`янського районного суду м. Києва.

Під час знаходження справи в провадженні суду наказом № 251/1-Н від 09 грудня 2022 року був скасований наказ № 96/2-Н від 01 вересня 2022 року про звільнення позивачки з посади головного наукового співробітника відділу анестезіології та інтенсивної терапії, а наказом № 252/1-Н від 09 грудня 2022 року скасований наказ № 598/2-К від 01 вересня 2022 року про звільнення з посади за сумісництвом лікаря-анестезіолога відділення інтенсивної терапії.

Наказом № 136/2-Н від 09 грудня 2022 року позивачці надана відпустка без збереження заробітної плати терміном на 118 календарних днів з 05 вересня 2022 року по 31 грудня 2022 включно відповідно до її заяви від 25 серпня 2022 року, направленої на приватний номер телефону начальника відділу управління персоналу та документообігу ОСОБА_5 в месенджері Телеграм, яка була зареєстрована Інститутом 05 вересня 2022 року.

( а.с.56 - 62; 65 )

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 січня 2023 року було закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ДУ «НІХТ ім. О.О.Шалімова» НАМН України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Підставою закриття провадження у справі стало клопотання відповідача, яким були скасовані накази про звільнення позивачки з роботи у добровільному порядку.

( а.с. 54 )

З матеріалів справи вбачається, що клопотання про закриття провадження в справі № 760/16137/22 та долучені до нього документи, в тому числі накази від 09 грудня 2022 року про скасування наказів про звільнення та про надання відпустки 12 грудня 2022 року направлялися на адресу позивачки одночасно з подачею до суду.

Відповідно до витягу з офіційного сайту Укрпошти направлені документи були повернути 02 січня 2023 року відправнику,тобто Інституту, в зв`язку з невитребуванням адресатом з поштового відділення.

Встановлено також, що після закриття провадження в справі та закінчення відпустки 31 грудня 2022 року позивачка до роботи не приступила.

Вказані обставини представником позивачки не спростовуються.

Наказом № 33/2-н від 25 квітня 2023 року позивачка була звільнена з роботи з обох займаних нею в Інституті посад на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

( а.с.70 - 76; 131 - 136 )

Вчинення позивачкою прогулу з 02 січня 2023 року до 24 квітня 2023 року підтверджується актами, частина яких долучена до відзиву відповідача.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності на роботі з 02 січня 2023 року позивачка не надала, лише привівши в позові своє бачення неможливості її звільнення з роботи за прогул.

Це ж обґрунтування в судовому засіданні підтримав представник позивачки.

15 березня 2022 року був прийнятий Закон України № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Пунктом 2 Прикінцевих положень закону встановлено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Тобто, в період дії воєнного стану гарантуються не тільки права, а й діють обмеження трудових прав для певної категорії працівників.

В той же час,Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не скасовує і не змінює норми КЗпП України щодо підстав звільнення з ініціативи роботодавця.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

В свою чергу, ч.2 даної статті передбачено, що в період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.

Частиною 4 даної статті визначено, що у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

Встановлено, що позивачка, не дивлячись на те, що є працівником установи критичної інфраструктури, виїхала за межі України, з моменту введення воєнного стану знаходилася за кордоном, періодично з`являючись в Україні.

Дана інформація підтверджується листом Державної прикордонної служби України.

Тобто, дана інформація з урахуванням вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», дає підстави для висновку, що відповідач, як роботодавець, не мав обов`язку погоджувати позивачці, як працівнику установи критичної інфраструктури, відпустку без збереження заробітної плати.

( а.с. 163 )

Не дивлячись на це, така відпустка була погоджена з 05 вересня 2022 року до 31 грудня 2022 року на підставі поданої позивачкою заяви.

З урахуванням цього, суд вважає, що задоволення бажання позивачки про надання відпустки, в умовах воєнного стану, працівнику установи критичної інфраструктури, не суперечить вимогам закону, а тому відсутні підстави вважати наказ про це незаконним.

З урахуванням цього, закінчення відпустки 31 грудня 2022 року, у позивачки виник обов`язок приступити до роботи 02 січня 2023 року.

Сторони не заперечують, що позивачка до роботи не приступила.

З урахуванням викладеного вище суд вважає, що дії відповідача при звільненні позивачки з роботи відповідали вимогам закону вимогам закону.

При вирішенні спору суд враховує наступне.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто позивач, з урахуванням визначених нормами процесуального законодавства принципів змагальності та диспозитивності, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Суд враховує, що КЗпП України не врегульовано питання трудових відносин між роботодавцем та працівниками під час воєнного стану.

Такі питання врегульовано Законом України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ст.1 даного Закону він визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, Законів України «Про службу в органах місцевого самоврядування", інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Порядок запровадження воєнного стану регулюється Законом України № 389- VIII від 12 травня 2015 року «Про правовий режим воєнного стану», у якому передбачено обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, у тому числі обмежується право на працю, а також надаються гарантії щодо запобігання незаконному звільненню працівників.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Трудовим законодавством передбачено розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця у випадку прогулу саме без поважних причин.

Тобто, під час вирішення спорів про законність звільнення за прогул в умовах воєнного стану, суд має перевірити, оцінити та враховувати наступне: чи перебуває населений пункт під окупацією, чи ведуться там активні бойові дії, чи узгоджений з роботодавцем дистанційний порядок роботи, чи є наказ про надання відпустки, або чи є будь-які причини, що становлять загрозу життю і унеможливлюють роботу працівника.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що позивачка не виходила на роботу з 24 лютого 2023 року.

Заперечуючи проти саме вказаної дати, представник позивачки посилався на те, що позивачка не виходила на роботу з березня 2022 року, не повідомляючи при цьому, з якого саме числа березня.

Звертаючись до суду, підставою для невиходу на роботу позивачка зазначає інформацію начальника відділу про відсутність роботи для неї в період воєнного стану.

В свою чергу, будь-яких доказів цьому не надає, як і не заперечує, що працівники Інституту з моменту введення воєнного стану перебували на робочих місцях.

Невихід позивачки на роботу саме з 24 лютого 2022 року підтверджується копією Журналу реєстрації робочого часу наукових співробітників та анестезіологів відділення загальної та трансплантаційної анестезіології ДУ» НІХТ ім. О.О.Шалімова», наявного в матеріалах цивільної справи № 760/16137/22.

( а.с.38 - 42 )

Суд враховує, що відповідно до Закону України « Про критичну інфраструктуру» цей Закон визначає правові та організаційні засади створення та функціонування національної системи захисту критичної інфраструктури і є складовою законодавства у сфері національної безпеки.

Постановою Кабінету Міністрів України №1109 від 09 жовтня 2020 року ( з наступними змінами ) затверджено перелік секторів критичної інфраструктури, до якого відноситься охорона здоров`я.

Національний інститут хірургії та трансплантології імені О. О. Шалімова НАМН України - державна науково-дослідна установа з проблем хірургії й трансплантології, тобто є об`єктом критичної інфраструктури.

Наказами ДУ`Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О.Шалімова», долученими представником відповідача до відзиву, був визначений порядок роботи Інституту в умовах воєнного стану.

( а.с.47 - 51 )

Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що з початку повномасштабного вторгнення Росії в Україну та запровадження воєнного стану Інститут працював відповідно до вказаних наказів, працівники інституту разом з його директором цілодобово знаходилися на робочих місцях, в тому числі і з дітьми, в зв`язку з постійними тривогами та обстрілами.

Зазначила також, що позивачка перебувала за кордоном і з керівництвом інституту на зв`язок не виходила, за виключенням надісланої на особистий телефонний номер начальника відділу управління персоналу та документообігу ОСОБА_5 заяви про надання їй відпустки без збереження заробітної плати.

Встановлено, що позивачка, незважаючи на те, що була працівником установи критичної інфраструктури, виїхала за межі України 12 березня 2022 року, вперше повернувшись 27 жовтня 2022 року, а в подальшому періодично з`являючись в Україні.

Вказані обставини підтверджуються листом Державної прикордонної служби України.

( а.с. 163 )

З урахуванням приведеного вище аналізу, суд вважає, що надання позивачці відпустки в грудні 2022 року з 05 вересня 2022 року до 31 грудня 2022 року на підставі поданої нею ж заяви не суперечить вимогам закону.

Крім того, представник позивачки в судовому засіданні зазначив, що заява на відпустку позивачкою подавалася, а тому обґрунтування незаконності наказу про її надання, приведене в позові, з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, не свідчить про його незаконність.

Крім того, представник відповідача не заперечував, що заява була направлена позивачкою 27 серпня 2022 року, а 05 вересня 2022 року лише зареєстрована.

Самого змісту заяви, поданої позивачкою, її представник в судовому засіданні не спростовував, надавши її ж копію до матеріалів справи, завіривши своїм підписом.

Крім того, суд зважає при цьому на те, що позивачка, починаючи з лютого 2022 року і до моменту звільнення 01 вересня 2022 року була відсутня на роботі, не дивлячись на те, що є працівником установи критичної інфраструктури, що гарантує їй не тільки права, а й покладає відповідні обов`язки, тим більше в умовах воєнного стану.

Що стосується приведеного обґрунтування в частині відсутності прогулу, суд виходить з наступного.

Статтею 29 КЗпП України визначено обов`язки роботодавця до початку роботи працівника за трудовим договором.

Початок роботи за трудовим договором і обов`язок приступити до роботи після скасування наказу про звільнення та закінчення відпустки в даному випадку не є тотожними поняттями і визначених ст.29 КЗпП України обов`язків для роботодавця не тягне.

В свою чергу, обов`язок приступити до роботи у позивачки виник уже 02 січня 2023 року після закінчення терміну наданої їй відпустки.

З матеріалів цивільної справи №760/16137/22 за позовом ОСОБА_2 про поновлення на роботі, вбачається, що при зверненні до суду вона була забезпечена правовою допомогою фахівця в галузі права.

Її інтереси в суді на підставі ордера від 09 листопада 2022 року представляв адвокат Смирнов М.В.

Копія ухвали про закриття провадження в справі від 03 січня 2023 року, в якій приведена повна інформація, необхідна позивачці для розуміння свого обов`язку приступити до роботи, в зв`язку з неотриманням нею вказаних документів, направлених відповідачем на адресу місця реєстрації, була доставлена на її електронну адресу та електронну адресу її представника, які були зазначені в позові, 20 січня 2023 року.

Додатково копія ухвали була вручена представнику позивачки 09 лютого 2023 року через засоби поштового зв`язку.

( а.с. 12 - 13; 60 - 62; 64 )

Слід відмітити також, що в Україні діє система публікації відомостей про час та місце розгляду справи в мережі Інтернет на сайті «Судова влада» і сторони мають усі можливості для отримання інформації про розгляд справи.

За змістом ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом.

Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Згідно з ч.1 ст. 4 Закону судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Суд враховує, що ст.ст. 43, 49 ЦПК України врегульовано права та обов`язки учасників справи, а ст.44 ЦПК України передбачено обов`язок добросовісно користуватися процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами забороняється.

Верховний Суд у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 753/21967/15-ц зробив висновок, що особа, яка звернулася до суду, повинна цікавитися результатами розгляду звернення.

В контексті розглянутої справи Верховний Суд прийшов до висновку, що суд робив усе можливе, щоб повідомити особу про такі результати - направляв документи на адреси, вказані особою в поданих до суду документах. Однак особа не реагує належним чином, що є недобросовісною поведінкою.

Таким чином, позивач, як зацікавлена сторона, мала можливість також ознайомитись з ухвалою суду щодо справи за її позовом не тільки при її отриманні на зазначену в позові електронну адресу чи засобами поштового зв`язку, а й у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 921/6/18 та від 21 березня 2019 року № 916/2349/17.

З урахуванням приведеного вище аналізу, суд вважає, що саме позивачка мала контролювати рух справи за її позовом у суді та приступити до роботи після отримання інформації про скасування наказів про її звільнення з роботи від 01 вересня 2022 року та закінчення відпустки 31 грудня 2022 року.

Посилання представника позивачки на те, що позивачка не має юридичної освіти і не має навичків користування сайтом судової влади, не може прийматися до уваги, оскільки вона була забезпечена правовою допомогою фахівця в галузі права, який має володіти такими навичками.

Навіть не дивлячись на вказані обставини, неотримання поштової кореспонденції, в даному випадку листа Інституту від 12 грудня 2022 року з клопотанням про закриття провадження в справі з додатками, суд, у той же час, зважає на те, що 20 січня 2023 року позивачка була повідомлена про прийняте судом рішення і підстави для цього.

Не дивлячись на це, і після цього до роботи не приступила.

Слід зазначити, що воєнний стан у країні діє з 24 лютого 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України №1364 від 06 грудня 2022 року « Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» визначено механізм формування єдиного переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №14 від 13 січня 2023 року « Про внесення змін до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрованим Міністерством юстиції України 16 січня 2023 року, внесено зміни до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.

Згідно з цим наказом місто Київ виключено із переліку територій можливих бойових дій.

З урахуванням цього суд вважає, що приведені в позові причини відсутності позивачки на роботі не є поважними в розумінні вимог закону та не підтверджують поважність причин її відсутності на роботі як працівника установи критичної інфраструктури.

Що стосується посилання позивачки на те, що вона не отримувала вказівок від керівництва з початком воєнного стану щодо порядку роботи та виконання покладених обов`язків, умови трудового договору були визначені між сторонами при його укладенні, а тому їх виконання мало продовжуватися без додаткових вказівок.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 Закону України ««Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Судом встановлено та підтверджується протокол конференції первинної профспілкової організації Інституту від 10 березня 2023 року, позивачка не обрана членом профспілкового комітету первинної профспілкової організації.

Таким чином, згода профспілки за звільнення позивачки з роботи за ініціативою адміністрації не вимагається.

( а.с.88 - 91 )

Суд також вважає безпідставними посилання позивачки в контексті її неналежного повідомлення роботодавцем про скасування наказів про звільнення, та вини саме адміністрації в тому, що вона не могла своєчасно приступити до роботи, у зв`язку з відсутністю домовленості про способи комунікації, як це передбачено ч.2 ст.7 Закону України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», виходячи з наступного.

Даною нормою закону врегульовано порядок організації діловодства з питань трудових відносин, оформлення і ведення трудових книжок та архівного зберігання відповідних документів, а також про способи електронної комунікації між роботодавцем та працівником у районах активних бойових дій.

Згідно з приведеним вище місто Київ не є районом активних бойових дій і взагалі виключено із переліку територій можливих бойових дій.

З урахуванням цього, обов`язку позивачки перебувати на робочому місці як працівнику установи критичної інфраструктури, розпорядження нею своїми трудовими правами на власний розсуд всупереч вимогам закону, суд вважає, що у роботодавця був відсутній обов`язок встановлювати з позивачкою способи комунікації в порядку, визначеному даною нормою закону.

Суд вважає, що і решта приведених у позові обґрунтувань не спростовує висновок суду щодо законності дій роботодавця при звільненні позивачки з роботи.

Враховуючи викладене вище, підстави для задоволення вимог позивачки відсутні.

Керуючись ст.ст. 21, 24, 40, 43, 139, 233, 235, 252 КЗпП України, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 263 - 266, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до Державної установи`Національний інститут хірургії та траннсплантології імені О.О.Шалімова» про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27 вересня 2023 року.

Суддя Л.А. Шереметьєва