Номер провадження 2/754/1382/23
Справа №754/7745/22
РІШЕННЯ

Іменем України

13 вересня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Судді - Панченко О.М.

з участю секретаря судового засідання - Сарнавського М.О.

за участі позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся позивач ОСОБА_1 з позовом до відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Свої вимоги мотивував тим, що він є власником частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , інша частина квартири належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.11.2004 року. В квартирі зареєстровані позивач, відповідач та син відповідача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Фактично в квартирі проживає ще дві особи без реєстрації - відповідачка ОСОБА_5 та дитина відповідачів - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідачка ОСОБА_5 проживає в квартирі без згоди позивача, відповідач ОСОБА_3 не питаючи його згоди дозволив проживати своїй дружині в квартирі, яка є спільною власністю. Відповідачка ОСОБА_5 має місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідачі вчиняють протиправні дії та не уможливлюють проживання для нього, створюють загрозу для життя не тільки йому але й всьому будинку, були випадки залишення включеним газу. Відповідачі проживають у кімнаті більшій за площею в якій є балкон та чинять йому перешкоди в користуванні балконом. Спокійно проживати в квартирі разом вони не можуть, відповідачі періодично влаштовують сварки, чинять психологічний тиск. Крім того, відповідач 2 має психічне захворювання та знаходиться на обліку у лікаря психіатра, якого має відвідувати, але цього не робить. Таким чином, оскільки відповідачка 1 поселилася в квартиру без згоди позивача, як співвласника квартири, їх спільне проживання не можливо через те, що відповідач 2 хоча і є співвласником квартири, але постійно порушує право спільного проживання, чим чинить перешкоди позивачу, як іншому співвласнику квартири, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом та просить суд про виселення відповідачів зі спірної квартири, без надання відповідачу ОСОБА_5 іншого житлового приміщення та з подальшим проживанням відповідача ОСОБА_3 за адресою реєстрації його дружини, а також просить виселити їх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_9 з подальшим проживанням за адресою реєстрації матері ОСОБА_5 - АДРЕСА_2 .

Ухвалою Судді Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М. від 12.09.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено її підготовчий розгляд.

06.10.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_3

10.11.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача.

28.11.2022 року від представника відповідачів до суду надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 13.12.2022 року, що занесена до протоколу судового засідання залучено до участі в справі в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.

01.02.2023 року до суду надійшов висновок Деснянської РДА в м. Києві щодо розв`язання спору про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Ухвалою суду від 27.02.2023 року, що занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову, просили задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник, яка є також представником відповідачки ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечували проти вимог позову з підстав, що викладені у відзиві на позов, просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в своїй письмовій заяві до суду просив проводити розгляд справи без його участі.

Вислухавши вступне слово сторін по справі, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Так судом встановлено наступне.

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 23.11.2004 року, яке позивач долучає до позову, квартира за адресою: АДРЕСА_3 на праві власності в рівних долях належить позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 .

Відповідачка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є членами сім`ї ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла.

Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. The U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 p.), так і на наймача (рішення у справі Larkos V. Cyprus від 18.02.1999 p.).

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, N 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У п. 17 Постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985 р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

В судовому засіданні сторона позивача посилалася на те, що відповідачі роблять все, щоб виселити позивача з квартири, а саме: залишають ввімкненим газ, підключають електрострум до чайнику на плиті, роблять інші небезпечні пастки, вчиняють протиправні дії та унеможливлюють проживання для нього, створюють загрозу для життя не тільки позивача, а і всьому будинку, періодично влаштовують сварки, чинять психологічний тиск.

Сторона відповідачів в судовому засіданні категорично заперечувала проти таких тверджень позивача, посилалися на те, що в квартирі проживають їх неповнолітні діти, а тому про будь-які небезпечні речі навіть не може бути мови. Крім того такі твердження не підтверджується жодними доказами.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України, передбачено що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так стороною позивача не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості його спільного проживання з відповідачем та його сім`єю, а також протиправних дій відповідачів по відношенню до нього та по відношенню до житла.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачка ОСОБА_5 не є такою, що самоправно вселилась до жилого приміщення, оскільки вона та відповідач ОСОБА_3 , який є співвласником квартири, проживають там понад десять років, перебувають у зареєстрованому шлюбі, у них народилися діти, які також проживають з ними у спірній квартирі, а тому виселення з підстав самоправного вселення не може бути законним.

Окрім того, відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання дітей віком до 14 років є місце проживання їх батьків, тому, неповнолітні діти відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не можуть самостійно реалізувати своє право на користування спірною квартирою, внаслідок свого віку.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

До відзиву відповідачами надано документи про місце навчання дітей які розташовані в Деснянському районі міста Києва, тобто постійне місце проживання в даній квартирі, обслуговування в лікарні, якій проводяться їх постійні медичні обстеження, будуть відповідати їх інтересам та стабільності адаптації у соціумі.

Крім того, матеріали справи містять в собі висновок Деснянської РДА в м. Києві щодо розв`язання спору про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, відповідно до якого діючи виключно в найкращих інтересах дітей, Деснянська РДА в м. Києві, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування вважає, що задоволення позовних вимог позивача є порушенням житлових прав малолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_7 .

Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_13 пояснила, що знає позивача 8 років і на даний час вони перебувають у стосунках. Неодноразово бувала у квартирі, яка належить позивачу та відповідачу, на кухні постійно брудно, дружина ОСОБА_3 не давала нормально їй щось приготувати на кухні, або попрати білизну, не дивлячись на те, що вона періодично там проживає у кімнаті разом із позивачем. Крім того, коли позивача не було вдома у неї з відповідачами виник конфлікт під час якого вона викликала поліцію.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що знає і позивача і відповідача у справі. Оскільки працює сантехніком, то був у квартирі, яка належить їм на праві власності за викликами і позивача і відповідача. Один раз його викликав відповідач щось полагодити у квартирі, він не пам`ятає що саме,але ця поломка відбулася не з технічним причин, а хтось її скоїв фізично.

Суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_13 , оскільки вона перебуває у стосунках з позивачем, крім того, конфлікт, який виник між нею та відповідачем відбувався без присутності позивача у справі. Щодо свідчень свідка ОСОБА_14 , то вони не містять в собі будь - яких конкретних даних щодо предмету позову.

В судовому засіданні також стороною позивача зазначалося, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками є домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, у разі виникнення конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд, проте позивач не просить суд встановити порядок користування квартирою.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначених законом або договором.

За наведених обставин, суд повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню., оскільки не є доведеними стороною позивача під час розгляду справи судом.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 137, 141, 258, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Оксана Панченко