Справа № 447/1067/22 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/2816/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М. Цяцяка Р.П.

секретаря: Назар Х.Б.

з участю: представника ТзОВ «Енергія Новий Розділ»

Денькович М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія Новий Розділ» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

в травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія Новий Розділ» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку за час затримки розрахунку.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, покликається на те, що з 22.12.2003 року по 30.09.2021 року він працював у ТОВ «Енергія Новий Розділ» на посаді начальника ремонтно-транспортної дільниці. Вказує, що на момент звільнення, 30.09.2021 року, йому не було виплачено 28 376,10 грн., що складається з компенсації за невикористані відпустки в розмірі 1 814,45 грн. та невиплаченої заробітної плати в розмірі 26 561,65 грн. Зазначає, що на адвокатський запит, відповідачем надіслано довідку в якій вказано, що розмір заборгованості становить 28 376,10 грн., проте з врахуванням здійснених виплат станом на 01.02.2022 року розмір заборгованості становить 20 500 грн., а з 01.02.2022 року по день звернення до суду відповідач сплатив ще 7500 грн. заборгованості, з яким він погоджується.

Оскільки при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належить, проводиться в день звільнення, однак станом на 28.09.2022 року розрахунок з ним не проведено, а відтак підприємство повинно виплатити йому його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який враховуючи розмір заробітної плати за один день, яка становить 656,69 грн., складає 166 142,57 грн. за період з 01.10.2021 року по 28.09.2022 року.

З наведених підстав просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія Новий Розділ» на його користь невиплачену заробітну плату в сумі 3000 грн. та 166 142,57 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2021 року по 28.09.2022 року.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТОВ « Енергія Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 3000 гривень.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ТОВ «Енергія Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 166 142 гривні 57 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Стягнуто з ТОВ «Енергія Новий Розділ» в користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 2000 гривень.

Стягнуто з ТОВ «Енергія Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 992,40 грн судового збору .

Стягнуто з ТОВ «Енергія Новий Розділ» на користь держави 992,40 грн судового збору .

Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергія Новий Розділ», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт стверджує, що на час на день ухвалення рішення суду заборгованість по заробітній платі перед позивачем становила 3 000 грн., а тому стягнення 166 142,57 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неспівмірним із заборгованістю по заробітній платі. Зазначає, що на час подання апеляційної скарги позивачу повністю виплачена заробітна плата, і заборгованість перед позивачем повністю відсутня. Стверджує, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки виплати такої заборгованості та інші обставини справи. Апелянт вважає, що застосування до відповідача відповідальності, встановленої ст.117 КЗпП України заподіє шкоду товариству, як виконавцю комунальних послуг, позначиться на господарській діяльності, призведе до суттєвого фінансового навантаження і позначиться на наданні споживачам послуг. Зазначає, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є несправедливим як щодо роботодавця так і третіх осіб, оскільки це ще більше унеможливить виплату заробітної плати працівникам, проведення розрахунку із звільненими працівниками і негативно відобразиться на наданні комунальних послуг споживачам. Також апелянт звертає увагу на те, що судом при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку не відмінусовано суму ПДФО та військового збору. З наведених підстав просить рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 166 142, 57 грн. скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТзОВ «Енергія Новий Розділ» Денькович М.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ТОВ «Енергія Новий Розділ» середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу при звільненні з роботи 30 вересня 2021 року не була виплачена заборгованість по заробітній платі, яка частково виплачена йому із затримкою, що є підставою для стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2021 року по 28.09.2022 року в розмірі 166 142 гривні 57 копійок.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 70-К від 30 вересня 2021 року ОСОБА_1 звільнений з роботи відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін на підставі особисто поданої ним заяви.

Згідно з довідкою №5 від 17.02.2022 року, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергія Новий Розділ» про стан розрахунків по заробітній платі ОСОБА_1 , станом на 01.10.2021 року заборгованість по заробітній платі становить 28 376,10 грн. в тому числі компенсація відпустки 1 814,45 грн. Станом на 01.02.2022 року заборгованість становить 20 500 грн., виплачено: 23.10.2021 року 2876,10 грн., 19.11.2021 року 2000 грн., 18.01.2022 року 1000 грн., 24.01.2022 року 2000 грн., всього 7876,10 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на день звільнення ОСОБА_1 не була виплачена заробітна плата, заборгованість по заробітній платі на день звільнення позивача становила 28 376,10 грн., яка в подальшому позивачу частково виплачена в розмірі 25 376,10 грн. станом на 28.09.2022 року, відтак, період затримки виплати заборгованості по заробітній платі, за який позивач просить стягнути середній заробіток, становить з 01.10.2021 року по 28.09.2022 року, тобто 253 робочі дні.

Позивачем розраховано середньоденну заробітну плату, що становить 656,69 грн. у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, та з врахуванням кількості днів затримки виплати заробітної плати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 166 142,57 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересам працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Верховного Суду України, зазначеними у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню з ТзОВ «Енергія - Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, сума заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем, в момент звернення до суду з даним позовом становила 28 376,10 грн., а на час ухвалення рішення судом першої інстанції 3 000 грн., у той час, як розмір стягнутого судом середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 166 142,57 грн. більш ніж у шість разів перевищує розмір заборгованості невиплаченої позивачу при звільненні, що є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення, несправедливим щодо роботодавця та порушує принцип співмірності, відтак колегія суддів вбачає можливим зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ТзОВ «Енергія - Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 , і стягує такий в розмірі 3 000 грн., вважає, що такий розмір середнього заробітку є співмірним відносно розміру невиплачених при звільненні сум, справедливим і таким, що відповідає обставинам даної справи.

У цьому випадку колегія суддів зважає на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) неодноразово застосовані Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18 (провадження № 61-21117св19), від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19 (провадження № 61-1610св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15 (провадження № 61-4141св20), від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17 (провадження № 61-9206св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 542/656/16-ц (провадження № 61-21050св19, від 24 лютого 2021 року у справі № 592/3597/20 (провадження № 61-15108св20), від 03 березня 2021 року у справі № 279/6777/19 (провадження № 61-9918св20), від 24 березня 2021 року у справі 359/8379/17 (провадження № 61-13585св20) та від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19 (провадження № 61-10729св20).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги та зменшення розміру стягнутого із відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, із ТОВ «Енергія-Новий Розділ» на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 17.96 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2022 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 166 142,57 до 3000 грн.

Змінити рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2022 року в частині розподілу судових витрат та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 17.96 грн. судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14.03.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк