ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року

м. Харків

справа № 638/14844/21

провадження № 22-ц/818/1481/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2022 року ухваленого у складі судді Щепіхіної В.В.,-

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (надалі КП) звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.05.2016 по 31.08.2021 в розмірі 68951,08 грн також просило стягнути з відповідачів 3% річних у сумі 1675,70 грн, інфляційні витрати у розмірі 3560,56 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позивач надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання відповідно до норм ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630. Відповідачі є споживачами зазначених послуг за адресою: АДРЕСА_1 . Свого обов`язку своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість наданих послуг належним чином відповідачі не виконували, у зв`язку з чим виникла заборгованість за період з 01.05.2016 по 31.08.2021, на яку відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України нараховано 3% річних та інфляційні витрати та за стягненням якої позивач звернувся до суду.

Рішенням Дзержинського районного суду 13 грудня 2023 року позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства "Харківські тепловімережі" заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.09.2018 по 31.08.2021 у розмірі 39904 грн 66 коп, 3% річних у розмірі 1675 грн 70 коп. та інфляційні витрати у розмірі 3560 грн. 56 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (, адреса: 61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11) судовий збір у розмірі 1381 (одна тисяча триста вісімдесят одна) грн. 06 коп.

Рішення мотивовано тим, що судом встановлено неналежне виконання відповідачами взятих на себе зобов`язань по оплаті спожитих послуг з теплопостачання, що є порушенням умов договору, та з урахуванням строків позовної давності суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково в межах позовної давності

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірне рішення було постановлене за відсутності сторін. Скаржник зазначив, що останній рік він переважно був відсутній в Україні і проживав за місцем проживання його родини в Чехії. Після отримання смс повідомлення про виклик у судове засідання на 13.12.2022 він спеціально для прийняття участі в ньому виїхав в Україну, але не встиг через незалежні від нього причини.

Апелянт наголосив, що у суду апеляційної інстанції є всі законні підстави для прийняття згідно ст.377 (з посиланням на ст.257) ЦПК України рішення про залишення позову без розгляду , адже позивач не має підтвердженого документального права на позов в матеріальному розумінні; відносно вимог, заявлених в позові сплила позовна давність; позов підписаний та поданий не уповноваженою на це особою; в позові не зазначено підстав позову як елементів його змісту, тобто не зазначено обставин і вимог закону щодо змісту порушеного права; в позові не зазначено та до позову не додано жодного доказу на підтвердження обставин, яким позивач обґрунтовує свої вимоги; додані позивачем докази є неналежними, оскільки подані у копіях, що належним чином не посвідчені. До позову не додано: - документи про утворення позивача як комунального підприємства органу місцевого самоврядування та документів про визначення позивача виконавцем послуг; копія статуту позивача; документального підтвердження будь яких стосунків між позивачем та відповідачем, оформлених належним чином; договору укладеного між позивачем як споживачем та відповідачем як виконавцем послуг; документального підтвердження того, що позивач в зазначений в позові період звертався до відповідача з питання укладення договору; будь яких актів виконаних позивачем послуг, квитанцій, які мали б вручатися відповідачу на їх оплату; документального підтвердження тарифів послуг; належним чином оформлених розрахунків наданих послуг. оплату яких вимагає позивач від відповідача; «Відомості», які не зазначені в позові, через що вони не можуть братися судом до розгляду; документального підтвердження того, що Шевченківська філія Служби збуту є структурним підрозділом КП ХТМ; підтвердження повноважень В. К. Головчанської на підписання документів, які є доказами по справі; будь- якого документального підтвердження того, що вказана Служба збуту та ОСОБА_3 мають право надавати суду документи на стягнення не тільки міфічного боргу, а й інфляційних затрат та 3% річних. Позовна заява та копія Виписки миють суттєві розбіжності підписів ОСОБА_4 , що вказує на можливу їх підробку та є підставою для прийняття судом окремої ухвали та звернення до прокуратури та органу досудового розслідування.

Скаржник також зазначає про численні порушення судом процесуального права, а саме суд в супереч вимог процесуального закону не виносив ухвалу про відкладення розгляду справи; порушив норму ч.4 ст. 233 ЦПК України, судові засідання 17.01.2022 та 22.02.2022 не були проведені з невідомих причин; в матеріалах справи не містяться докази того, що в судові засіданні, які були призначені на 24.11.2021, 21.04.2022, 18.08.2022, 27.10.2022 з`явилися представники позивача; в матеріалах справи відсутня заява позивача про розгляд справи за його відсутності; судом не виконана вимога закону про витребування доказів; до матеріалів справи без правової підстави не долучено доповнення до відповіді на відзив; докази додані до позовної заяви неналежним чином завірені; суд не перевірив правильність наданих позивачем розрахунків.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивач КП «Харківські теплові мережі», відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №1407 від 23.12.1998 (із змінами, внесеними рішенням №946 від 30.09.2003) визначений виконавцем послуг з централізованого опалення та підігріву гарячої води в житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Харків.

В матеріалах справи містяться відповіді з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію міста проживання ГУДМС України в Харківській області, відповідно до яких відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 . Будинок АДРЕСА_3 оснащений єдиною централізованою системою опалення, що підтверджується копіями актів підключення/відключення споживача, наданими представником позивача та відомостями обліку спожитої теплової енергії, що містяться в матеріалах справи. Таким чином, відповідачі є споживачем комунальної послуги, що надається позивачем як виконавцем цієї послуги, в розумінні ЗУ "Про житлово-комунальні послуги".

Згідно з відомістю про нарахування та оплату послуг з теплопостачання з урахуванням періоду платежів відповідачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , як споживачу послуг, відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .

В матеріалах справи міститься лист-пропозиція, що був направлений на адресу ОСОБА_1 з пропозицією укласти договір про надання житлово-комунальних послуг з повідомленням про розмір заборгованості за надані послуги, яка станом на 01.08.2021 склала 105 459,78 грн.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Крім того, згідно зі ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

Відповідно до п.п. 18, 20, 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання, холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМ України від 21.07.2005 р. №630 (надалі Правила №630), розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем надаються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідачам, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Розпорядженням №429 про створення КП «Харківські теплові мережі», Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 946 від 30.09.2003, №1407 від 23.12.1998.

Докази на підтвердження того, що послуги теплопостачання за адресою квартири відповідачів не були надані, матеріали справи не містять.

Однак, відповідачі неналежним чином виконують зобов`язання по своєчасній оплаті за отримані послуги.

В супереч вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України відповідачі не надали суду першої та апеляційної інстанції доказів на спростування існування зазначеної заборгованості, існування підстави для їх звільнення від оплати наданих послуг матеріали справи не містять.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов згідно зіст.525 ЦК України не допускається, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Тому позивач мав право проводити нарахування, навіть, за умови фактичного неотримання відповідачами послуг з теплопостачання при самовільному відключенні від мереж центрального теплопостачання, тобто в разі неотримання послуги споживачем з його вини.

Згідно заст.625 ЦК України та п.20 Правил, положення яких носять обов`язковий характер і застосовуються незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2ст.625 ЦК України.

Вказана позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-68цс12.

Відповідно до ч.2ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи дану норму закону, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що з відповідача також підлягає стягненню 3% річних та інфляційні збитки розраховані за період невиконання грошового зобов`язання

Колегія суддів не приймає доводи скаржника стосовно розгляду судом справи за його відсутності.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 19.01.2022, відповідач просила розгляд справи проводити за її відсутності (а.с.100-101).

Згідно з ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Матеріали справи містять зворотні поштові повідомлення, які підтверджують факт направлення та вручення відповідачу судових повісток про виклик у судові засідання на 18.08.2022, 27.10.2022,13.12.2022 що повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» ( а.с 121, 123,158).

Відповідно до положень пунктів ч. 8 ст. 128 ЦПК, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання, що зареєстрована у встановленому порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Скаржник в апеляційній скарзі також, підтверджує, що отримував смс сповіщення про виклик до суду. Зазначене свідчить про наявну у нього можливість повідомити суд про зміну адреси свого місця проживання ( перебування), неможливість з`явитися у судове засідання та причини такої неявки. Проте доказів вчинення зазначених дій апелянтом не надано.

У такому випадку відповідачі вважаються повідомленими про час і місце судового розгляду належним чином, тому відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України у суду не було підстав для відкладення розгляду справи по суті.

Суд врахував заяву Відповідачів про застосування строку позовної давності та стягнув заборгованість за період з 01.09.2018 по 31.08.2021 тобто у межах позовної давності. Тому доводи апелянт про необхідність застосувати строки позовної давності є необгрунтованими.

Судом правильно встановлений характер спірних правовідносин, надана належна оцінка доказам існування між сторонами правовідносин з надання та отримання послуг постачання тепла та гарячої води та порушення відповідачами обов`язку своєчасно та в повному обсязі оплачувати надані послуги.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються допущення судом порушень норм процесуального права, що не могли призвести до неправильного вирішення справи і тому в силу ч.2 п.2 ст.376 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2023 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Ю.М.Мальований

В.Б.Яцина