ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1097/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/9027/21 Категорія: 310060000 Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Новікова О.М.

секретаря Новицької Н.О.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач: ОСОБА_4

третя особа: Орган опіки і піклування Черкаської міської ради

особа, що подає апеляційну скаргу: представник ОСОБА_4 адвокат Берова Ольга Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 адвоката Берової Ольги Василівни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки і піклування Черкаської міської ради про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини та зобов`язання повернення дитини з-за кордону, у складі судді Марцішевської О.М.

в с т а н о в и в :

17 серпня 2021 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачки про визначення місця проживання дитини, її відібрання та повернення дитини з-за кордону.

В обґрунтування позовних вимог вказували, що 23 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 358. Від шлюбу народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 листопада 2015 року шлюб розірвано. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні батька ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_5 » від 23.02.2016 року за № 204, позивачу ОСОБА_1 визначено спосіб участі у вихованні та спілкуванні із сином, щонеділі з 17.00 до 19.00 без присутності матері, з урахуванням обставин, які можуть виникнути. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » від 01.07.2016 року за № 779 малолітньому ОСОБА_5 визначено місце проживання разом з матір`ю ОСОБА_4 .

Позивачі вказували, що з моменту свого народження і до теперішнього часу вихованням дитини фактично займалися батьки відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачка більше 5 років постійно мешкала в Республіці Польща.

З приводу ухилення відповідачки від піклування над дитиною у зв`язку із перебуванням останньої за кордоном, ОСОБА_1 звертався до Служби у справах дітей Черкаської міської ради. Служба у справах дітей Черкаської міської ради розглянула дане звернення позивача та повідомила у своєму листі від 08.11.2017 за № 3584/30-03-03, що гр. ОСОБА_4 на нетривалий термін виїжджала за межі території України, але залучала до виховання малолітнього сина своїх батьків, що зафіксовано у нотаріально посвідченій заяві від 13.07.2016 за № 1956».

Позивачі зауважували, що відповідачка тривалий час не цікавилась дитиною, не приймала належним чином участі у її виховані, не піклувалась про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, оскільки з 2015 року постійно перебувала за кордоном у Республіці Польща. Позивач ОСОБА_1 добросовісно сплачував аліменти на користь ОСОБА_4 , проте остання навмисно не отримувала аліменти, що призвело до штучного виникнення боргу по сплаті аліментів. На переконання позивачів, відповідачка своїми діями переконливо доводить той факт, що з її боку відбувається нехтування правами дитини.

03 червня 2021 року відповідачка разом з дитиною виїхала до Республіки Польща, де утримує дитину до даного часу без згоди батька на постійне проживання дитини за кордоном. Правовою підставою перетину кордону з дитиною без згоди батька була довідка про заборгованість по аліментах, яка могла бути підставою для тимчасового виїзду.

На даний час штучно утворена відповідачкою заборгованість по сплаті аліментів позивачем ОСОБА_1 погашена у повному обсязі, тому відповідачка понад два місяці нелегально утримує дитину за кордоном, що ставить під загрозу, створює небезпеку для нього. З даного приводу позивач ОСОБА_1 , звернувся до правоохоронних органів.

Крім того, на даний час місцеперебування дитини батьку не відоме, також невідомий її моральний, психологічний та фізичний стан, тому існує нагальна потреба в негайному розшуку і поверненні дитини в Україну. Внаслідок вчинення відповідачем протиправних дій дитина, без згоди на це її рідного батька, була вивезена з місця реєстрації, де вона постійно проживала, і вже більше 2 (двох) місяців перебуває за кордоном невідомо де, тобто дії відповідачки можна кваліфікувати, як фактичне викрадення дитини, та позбавленні її звичного соціального оточення. Відповідач змінила місце постійного проживання малолітньої дитини, при цьому не повідомила позивачам адресу нового місця перебування дитини.

Звертали увагу на те, що з нечастих телефонних розмов позивача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_3 з дитиною стає зрозумілим, що по відношенню до останнього застосовується психологічне насилля шляхом заборони бачитись з позивачами і спілкуватись зі своїм батьком, та його родичами. Наразі дитина знаходиться в одному помешканні з співмешканцем відповідача, який погано поводиться та ставиться до дитини, її ображає, залякує, примушує робити певні дії проти її волі, як наслідок, дитина зазнає постійного психологічного тиску як з боку відповідача, так і з боку її співмешканця, який є громадянином іншої держави.

Вказували на те, що позивач ОСОБА_1 від утримання дитини і спілкування з нею не відмовляється та не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. В той же час, з боку відповідачки має місце хронічне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо сина. Вона вживає заходів щодо відчуження батька від сина шляхом його оббріхування, перешкоджання в спілкуванні, що спричиняє замкнутість та страх дитини по відношенню до свого батька і родичів та унеможливлює виконання батьком, своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

Просили суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 з його дідом ОСОБА_2 та бабою ОСОБА_3 , відібрати дитину ОСОБА_5 від матері ОСОБА_4 та передати її діду ОСОБА_2 та бабі ОСОБА_3 , на час розгляду справи зупинити дію Рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » від 01.07.2016 року за № 779.

05 жовтня 2021 року позивачі скерували до суду уточнену позовну заяву, в якій просили суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з його дідом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а фактично постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 та бабою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , відібрати малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 від матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та передати її діду ОСОБА_2 та бабі ОСОБА_3 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено зобов`язати ОСОБА_4 повернути неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання в Україні АДРЕСА_2 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 лютого 2022 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 454 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що встановивши наявність порушення прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, враховуючи сталі соціальні зв`язки за участю дитини за місцем постійного проживання в Україні, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд вважає, що повернення дитини у звичне йому соціальне середовище та подальше вирішення питань щодо його виховання батьками з дотриманням встановленого законом порядку відповідатиме найкращим інтересам дитини, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в частині зобов`язання відповідачки повернути неповнолітнього ОСОБА_6 за місцем постійного проживання в Україні за адресою АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення, оскільки підстави для відібрання малолітньої дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав передбачені лише ч. 1 ст.162, ч.1 ст.170 СК України, які відсутні. Крім того, системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі №357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_4 адвокат Берова Ольга Василівна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що рішенням суду 1 інстанції зобов`язано повернути неповнолітнього ОСОБА_5 до місця постійного проживання в Україні за адресою АДРЕСА_2 . Однак, зазначає, що дана адреса є адресою реєстрації батьків відповідачки дідуся та бабусі неповнолітнього ОСОБА_5 . З матеріалів справи встановлено, що відповідачка з 2017 року постійно проживає в Республіці Польща, має там чоловіка та родину, тобто адреса АДРЕСА_2 , не є місцем проживання матері неповнолітнього. Батько неповнолітнього взагалі не проживає в м.Черкаси, а проживає в Київській області, смт. Гостомель, як вбачається з виконавчого провадження, ініційованого на підставі рішення у справі про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь свого неповнолітнього сина.

Вказує, що на момент звернення до суду, дідусь та бабуся неповнолітнього ОСОБА_5 не набули статусу законних представників дитини, оскільки батьки дитини не позбавлені батьківських прав, а тому, з урахуванням наведених висновків Верховного Суду, не мали права на визначення місця проживання їх онука з ними у матеріально-правовому сенсі.

З одного боку, суд зазначив про відсутність статусу законних представників дитини у бабусі та дідуся, а з іншого боку зобов`язав відповідача фактично передати їм під опіку свою неповнолітню дитину. Крім того, рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » від 01.07.2016 року за №779 малолітньому ОСОБА_5 визначено місце проживання разом з матір`ю ОСОБА_4 . Вказане рішення не скасоване і на даний час є діючим.

Стверджує, що таким чином, передача неповнолітнього ОСОБА_5 за адресою проживання бабусі і дідуся дитини призведе до порушення прав матері на участь у вихованні своєї дитини, а також до порушення прав дитини, яка буде фактично позбавлена можливості спілкуватися з матір`ю. Крім того, відповідачка, виїжджаючи за кордон з неповнолітнім, діяла в законний спосіб, оскільки підставою такого виїзду є довідка з ВДВС про заборгованість батька з аліментів.

В листопаді 2022 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу з пропуском строків, визначених ст. 360 ЦПК України, в якому просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, а судове рішення залишити без змін.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 січня 2022 року скасовано, а провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу можливість захисту своїх прав відповідно до вимог Гаазької конвенції 1980, 1996 року.

Постановою Верховного Суду від 17 травня 2023 року касаційну скрагу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Черкаського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Суд мотивував своє рішення тим, що позивачі не погодилися з переміщенням неповнолітнього ОСОБА_7 на територію Республіки Польща і дитина не проживає в ній протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як позивачі дізнались про його місце перебування, а тому висновок апеляційного суду про наявність підстав для закриття провадження у справі є помилковим.

Заслухавши суддю-доповідача, скаржника та відповідачку, які в судовому засіданні уточнили вимоги апеляційної скарги та просили скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, позивачів, які просили залишити законне рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 січня 2022 року відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_5 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Соснівським районним у місті Черкаси відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області серія НОМЕР_4 від 17.10.2017 року.

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 листопада 2015 року шлюб між батьками дитини розірвано, стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше ніж 30% на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви 12 серпня 2015 р. до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради «Про визначення способу участі у виховані та спілкуванні батька ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_5 » від 23.02.2016 року за № 204, позивачу ОСОБА_1 визначено спосіб участі у вихованні та спілкуванні із сином, щонеділі з 17.00 до 19.00 без присутності матері, з урахуванням обставин, які можуть виникнути.

Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » від 01.07.2016 року за № 779 малолітньому ОСОБА_5 , тобто дитині, визначено місце проживання разом з матір`ю ОСОБА_4 , тобто відповідачем.

Позивач ОСОБА_1 з 15.04.2019 р. зареєстрований в с. Привітне Чорнобаївського району Черкаської області.

Відповідно до адресної картки за адресою АДРЕСА_2 , у вказаному житловому будинку (власники ОСОБА_3 1/2, ОСОБА_8 1/2) зареєстровані ОСОБА_3 - з 08.12.2000 р., ОСОБА_4 - з 15.01.2010 р., ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - з 18.03.2015 р.

Відповідно до довідки КСН «Хімселище» № 352 від 12.08.2021 р. ОСОБА_2 проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_2 .

В 2017 році позивач ОСОБА_1 звертався до служби у справах дітей з заявою про ухилення ОСОБА_4 від виконання обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_5 у зв`язку з перебуванням за кордоном.

Відповідно до листа органу опіки і піклування від 08.11.2021 р. службою у справах дітей встановлено, що гр. ОСОБА_4 на нетривалий термін виїжджала за межі території України, але залучала до виховання малолітнього сина своїх батьків (позивачів), що зафіксовано у нотаріально посвідченій заяві від 13.07.2016 за № 1956. Повноваженнями служби у справах дітей не передбачено звернення до Державної Прикордонної Служби України, Державної Міграційної Служби України для встановлення місця перебування повнолітньої особи.

03 червня 2021 р. неповнолітній ОСОБА_5 виїхав з відповідачкою за межі України без згоди батька на підставі довідки державної виконавчої служби від 28.05.2021 р. про заборгованість позивача ОСОБА_1 по сплаті аліментів.

10 серпня 2021 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів із заявою про неправомірні дії відповідачки щодо порушення встановленого законом обмеження щодо строку перебування дитини за межами України та розшук його сина ОСОБА_5

17 серпня 2021 року позивачі звернулися з даним позовом.

На підставі наданих відповідачкою доказів, судом також встановлено, що 01 вересня 2021 року неповнолітній ОСОБА_5 прийнятий учнем 1d класу Початкової школи № 14 ім. Блакитної армії у Торуні. За програмою закінчить навчання у 2029 році.

Відповідно до обстеження психолога Спілки дитячих та юнацьких організацій Черкащини ОСОБА_9 , яке проводилось в м.Торунь, ОСОБА_10 перебуває у сприятливому оточенні, його ніхто не ображає і не карає фізично, у сім`ї здорові стосунки та прийнятне виховання. Адаптація у польській школі пройшла дуже добре - хлопчик не почувається самотнім, легко розмовляє польською мовою, хоча до кінця проведених консультацій став спілкуватися російською. Прихильність до біологічного батька відсутня - хлопчик не може зрозуміти про кого йдеться, коли намагаєшся пояснити, хто це. Він не може його назвати навіть дядьком, щоб якось провести споріднену лінію.

25 жовтня 2021 року № 700 наданий висновок органу опіки і піклування м.Черкаси про недоцільність відібрання малолітнього ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , від матері ОСОБА_4 та визначення місця його проживання з дідом ОСОБА_2 та бабаю ОСОБА_3 , так як це не буде відповідати інтересам дитини, враховуючи, що батько дитини не просить визначити місце проживання житини разом з собою, а законодавством не передбачено вирішення спору між батьками та дідом і бабою про визначення місця проживання дитини.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами СК України, нормативно-правовими актами у сфері сімейного права та захисту прав дитини, а також нормами міжнародного права, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Скаржник оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тобто в частині зобов`язання ОСОБА_4 повернути неповнолітнього ОСОБА_5 до місця постійного проживання в Україні, а саме, до АДРЕСА_2 . Інших апеляційних скарг сторонами не подано.

Таким чином, колегія суддів переглядає рішення суду лише в оскаржуваній частині та не входить в обговорення законності та обґрунтованості рішення суду в іншій частині позовних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд встановив наявність порушення прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, врахував сталі соціальні зв`язки за участю дитини за місцем постійного проживання в Україні, а тому дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, дійшов до висновку, що повернення дитини у звичне йому соціальне середовище та подальше вирішення питань щодо його виховання батьками з дотриманням встановленого законом порядку відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим та вмотивованим, прийнятим на підставі всебічного з`ясування обставин справи та дослідження всіх наявних у матеріалах справи доказів, з точки зору їх належності, достовірності та допустимості, а сукупність доказів з огляду на їх достатність.

Вирішуючи позов та дійшовши до висновку про повернення дитини до місця постійного проживання, суд визначив такий спосіб захисту, як ефективний та належний за обставин, встановлених у справі.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Так, відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Загальні принципи щодо зв`язку між Конвенцією та Гаазькою конвенцією, обсягу розгляду Судом міжнародних заяв про викрадення дітей, найкращих інтересів дитини та процесуальних зобов`язань держав наведені в рішенні ЄСПЛ у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), заява № 7853/09, пункти 93 - 108 від 26 листопада 2013 року), а також у низці інших рішень щодо проваджень у справах про повернення дітей відповідно до Гаазької конвенції («Шоу проти Угорщини» (Shaw v. Hungary), заява № 6457/09, пункт 70, від 26 липня 2011 року, та «Аджіч проти Хорватії», заява № 22643/14, пункти 93 - 95, від 12 березня 2015 року) (Справа «Сатановська та Роджерс проти України»(заява № 12354/19) від 28 січня 2021 року, пункт 30).

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Гаазькою конвенцією, яка набула чинності для України - 01 вересня 2006 року.

Згідно зі статтею 1 Гаазької конвенції цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

Згідно з частиною другою статті 3 Гаазької конвенції права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.

Відмова враховувати заперечення проти повернення підпадає під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 12 Гаазької конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості,

при якому слід брати до уваги її думку. Крім того, у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

Колегія суддів виходить з того, що підстави для повернення дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Не є предметом доказування у спорах щодо повернення дитини у контексті мети та цілей Гаазької конвенції, зокрема наявності чи відсутності у матері та батька житла у власності, можливості забезпечення належних умов для проживання неповнолітньої дитини, питання психологічного ставлення дитини до кожного з батьків, реалізації батьківських обов`язків стосовно догляду, утримання та виховання дитини в іншій державі.

Крім того, при вирішенні даного питання повернення дитини до місця постійного проживання не враховуються обставини, які свідчать про належні умови дитини та її матері в Республіці Польща, а також обставини про те, що дитина прижилась у новому середовищі, оскільки вона, на момент звернення з відповідним позовом до суду, перебувала там менше одного року.

Вирішуючи позов про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції 1980 року, суд має з`ясувати звичайне місце проживання дитини.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання підтверджується таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Отже, звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 18.03.2015 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 20 т.1), де тривалий час постійно проживав з матір`ю ОСОБА_4 та її батьками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (позивачами). У січні 2017 року мати переважно проживала за кордоном, у зв`язку з роботою та на період її тимчасової відсутності дитина залишалась проживати з дідом та бабою, які створили належні умови для проживання та виховання дитини. Зокрема, дитині забезпечувались на достатньому рівні потреби матеріального утримання та розвитку, медична допомога, дитина з 01.09.2021 р. була зарахована до школи, що підтверджується довідкою №261 від 13.07.2021.

Мати, проживаючи з січня 2017 року в Польщі в зв`язку з роботою, відвідувала сина кілька разів на рік, за власною волею залучила своїх батьків до виховання і утримання дитини та не заявляла до них претензій до виникнення даного спору.

Зважаючи на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що у період з 2015 року до червня 2021 року постійним (звичайним) місцем проживання ОСОБА_5 був житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , де є його звичне соціальне і сімейне оточення.

Щодо встановлення факту незаконного вивезення неповнолітнього ОСОБА_5 до Республіки Польща відповідачкою, то відповідно до матеріалів справи 03 червня 2021 р. неповнолітній ОСОБА_5 виїхав з відповідачкою за межі України без згоди батька на підставі довідки державної виконавчої служби від 28.05.2021 р. про заборгованість позивача ОСОБА_1 по сплаті аліментів.

До даного часу неповнолітній ОСОБА_5 не повернувся до України за місцем постійного проживання, проживає разом з матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_4 . З 01 вересня відвідує початкову школу №14 ім. Блакитної армії у м. Торунь.

Положенням ст. 157 ЦПК України передбачено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, зокрема, у випадку наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів.

Натомість, як встановлено судом першої інстанції, відповідачка, що останньою не заперечувалось, не мала на меті вивозити дитину на визначений термін, а фактично вивезла неповнолітнього ОСОБА_5 на постійне місце проживання до Республіки Польща, в зв`язку з створенням там нової сім`ї без визначення конкретного періоду проживання, що суперечить положенню ст. 157 ЦПК України.

Отже, як вірно визначив суд, відповідачка без згоди батька дитини вивезла неповнолітнього ОСОБА_5 з постійного місця проживання за межі України, не на підставі та на строк, передбачений ст. 157 СК України, що не може вважатися законним.

Внаслідок незаконного вивезення відповідачкою дитини, відбулось порушення прав батька на спілкування з сином у спосіб, визначений рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 23.02.2016.

Також, під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що відповідачка не має наміру повертати дитину до місця постійного проживання, підтвердивши таким чином намір залишити дитину на постійне місце проживання в Республіці Польща, за відсутності на те згоди батька.

Вказані обставини, які вірно встановлені судом, свідчать про незаконність утримання дитини в іншій країні без згоди іншого з батьків, що є порушенням права на спілкування дитини з батьком у спосіб, який визначено рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради, та який, у випадку залишення дитини в Республіці Польща, буде неможливим.

Разом з тим, колегія суддів зважає на основний принцип при вирішенні питання щодо незаконного вивезення дитини та повернення дитини до місця постійного проживання, яким є дотримання найкращих інтересів дитини.

Так, судом першої інстанції враховано пояснення неповнолітнього ОСОБА_5 , які він надав в судовому засіданні, однак, враховуючи положення ч. 3 ст. 171 СК України, практику ЄСПЛ, вік дитини, суд дійшов до переконання що повернення дитини до місця постійного проживання, де він матиме безпосереднє спілкування з рідним батьком, родичами бабою та дідом, що буде відповідати інтересам дитини.

Ініційований батьком судовий розгляд свідчить про його прагнення до здійснення піклування і реалізацію своїх батьківських прав.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про необхідність повернення дитини неповнолітнього ОСОБА_5 до місця його постійного проживання, а саме до АДРЕСА_2 , що буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Натомість, відповідачкою, не надано будь-яких доказів, які б свідчили, що повернення дитини до місця свого постійного проживання поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди, або іншим шляхом створить для дитини нестерпну обстановку, оскільки неповнолітній ОСОБА_5 проживав з 2015 по 2021 рік в Україні за вказаною адресою.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги з приводу витребування у відповідачки дитини без позбавлення батьківських прав, оскільки суд не вирішував даного питання, а у позовних вимогах про відібрання дитини відмовив.

Крім того, не зрозумілими є твердження скаржника про відсутність права у дідуся та бабусі на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з ними, оскільки судом першої інстанції відмовлено у задоволенні даної вимоги.

Висновки скаржника про фактичне передання дитини під опіку баби та діда внаслідок рішення суду, колегія суддів оцінює критично, так як рішенням суду визначено повернути неповнолітнього ОСОБА_5 до місця його постійного проживання, яким є АДРЕСА_2 , в зв`язку з незаконним вивезенням дитини за межі України та утриманням її там понад строк, передбачений ст. 157 СК України, без згоди батька, що призводить до порушення прав іншого з батьків на спілкування з дитиною, на участь у її вихованні, а дитина в свою чергу обмежена батьківським піклуванням. Водночас, повернення дитини не виключає можливість матері дитини повернутися разом з дитиною. У задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини з бабою та дідом, а також у відібранні дитини судом відмовлено.

У скарзі представник відповідача посилається на рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 », згідно якого визначено його проживання разом з матір`ю ОСОБА_4 , та яке не скасоване та є діючим.

Колегія суддів звертає увагу на те, що дана обставина була врахована судом першої інстанції при вирішенні позову, натомість, в даному випадку вимоги апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідачки з рішенням суду в частині повернення дитини до України, до місця її постійного проживання, яке було до незаконного вивезення дитини за межі країни.

Тобто, наразі є незаконне вивезення матір`ю, без згоди на те батька, дитини за межі України та залишення її там фактично на постійному проживанні на невизначений термін, що є порушенням прав іншого з батьків.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 23.02.2016 «Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні батька ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_5 », яке також не скасоване та є діючим, а внаслідок незаконних дій відповідачки, дане рішення не виконується та ОСОБА_1 позбавлений права брати участь у вихованні свого сина.

Доводи скаржника про законність вивезення дитини, у зв`язку з наявною на той час заборгованістю ОСОБА_1 за аліментами, є безпідставними, оскільки підстави та строк для такого вивезення зазначені у ст. 157 СК України, що не було дотримано відповідачкою, а тому підтсав стверджувати про законність вивезення та утримання дитини поза місцем її постійного проживання з 2021 року по даний час, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів ввважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку висновку психологічного дослідження, на яке посилається скаржник в апеляційній скарзі, та відхилив його, як такий, що не обгрунтовує вимоги заперечення проти позову, а відтак, надавати повторну оцінку даному доказу підстав не має.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 січня 2022 року є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному з`ясуванні обставин справи та дослідженні всіх доказів, наданих сторонами, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування або зміни рішення суду колегією суддів не встановлено.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 адвоката Берової Ольги Василівни залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 січня 2022 року у даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2023 року.

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

О.М. Новіков