Справа № 445/1827/22 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В. М.
Провадження № 22-ц/811/1700/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 рокуЛьвівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Смолінської О.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Йосипа Зазуляка на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 15 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступеня №2 ім. М. Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області про визнання протиправною бездіяльності щодо нерозгляду заяви про продовження строку дії контракту, скасування наказу про переведення № 89к від 31.08.2021 року, наказу про звільнення № 98к від 31.08.2022 року, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області про визнання протиправною бездіяльність Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області щодо не розгляду заяви ОСОБА_2 , про продовження строку дії контракту та встановлення факту порушення права на працю; скасування наказу №89к від 31.08.2021 року «Про перевід ОСОБА_2 »; скасування наказу №98к від 31.08.2022 року «Про звільнення ОСОБА_2 »; зобов`язання Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області укласти з ОСОБА_2 строковий трудовий договір з 01.09.2021 року на посаді заступника директора по навчально-виховній роботі, строком на 3 роки до 01.09.2024 року; поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника директора по навчально-виховній роботі Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області; стягнення із Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області на користь ОСОБА_2 , різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, в сумі 74180 грн. 41 коп.; стягнення із Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 01.09.2022 року по день прийняття рішення; стягнення із Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області на користь ОСОБА_2 моральної шкоду в розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що з 22.08.1983 року працювала у Золочівському закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області.

11 червня 2020 року між нею та Відповідачем укладено контракт №36-к, згідно умов якого позивачку призначено на посаду заступника директора навчання терміном з 12 червня 2020 року по 31 серпня 2021 року. Підставою для розірвання даного контракту зазначено: закінчення строку його дії.

Наказом №89-к від 31.08.2021 року ОСОБА_2 , заступника директора з навчально-виховної роботи переведено на посаду вчителя історії закладу з неповним тижневим навантаженням на час декретної відпустки основного працівника ОСОБА_3 з 01.09.2021 року. У такому наказі відсутній підпис ОСОБА_2 , який підтверджує її ознайомлення з наказом. Крім того, таке переведення відбулося без згоди ОСОБА_2 та без розгляду по суті її заяви щодо продовження строку контракту, чим порушив приписи ст.32, 33 КЗпП України.

Після переведення ОСОБА_2 на посаду вчителя історії з неповним тижневим навантаженням, посада заступника директора була вакантною та з 01.09.2021 року на вказану посаду була призначена ОСОБА_4 .

01 вересня 2022 року ОСОБА_2 звільнено з посади вчителя у зв`язку з закінченням строку дії контракту.

Позивач вважала, що відповідач не видавши наказу та не уклавши із нею строковий трудовий договір своєю бездіяльністю фактично відмовив у прийнятті її на роботу на вакантну посаду, тим самим порушив її право працю.

Позивач вважає, що накази директора Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області №89-к від 31 серпня 2021 року та №98-к від 31 серпня 2022 року є такими, що не відповідають вимогам чинного трудового законодавства, а саме ч.1 ст.22 КЗпП України, а відтак - підлягають скасуванню.

Так само вважає протиправною фактичну відмову відповідача в укладенні з нею строкового трудового договору.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 15 травня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступеня №2 ім. М. Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області про визнання протиправною бездіяльності щодо нерозгляду заяви про продовження строку дії контракту, скасування наказу про переведення № 89к від 31.08.2021 року, наказу про звільнення № 98к від 31.08.2022 року, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 адвокат Йосип Зазуляк.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що оскаржуваний наказ №89-к від 31 серпня 2021 року, не містить твердження про звільнення з посади, у тому числі у зв`язку із закінченням строку дії договору. Натомість, оскаржуваний наказ містить твердження про переведення, тому вважає, що судом мали застосовуватись норми ст. 32 та 33 КзПП України, зокрема: переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника (ч. 1 ст. 32) тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. (ч. 1 ст. 33 КзПП). Суд, у супереч вимогам ст. 229 ЦПК України, не досліджував оспорюваного наказу, зокрема в частині правових підстав прийняття такого.

Також, суд залишив поза увагою, що після видання оспорюваного наказу, позивач де-факто перебувала на посаді вчителя, без укладення трудового договору. У даному випадку не має правового значення, чи знала Позивач про перебування саме на цій посаді. Норми КзПП вимагають саме укладення трудового договору, тобто вільне волевиявлення сторін та згода з усіма істотними умовами.

Звертає увагу на те, що позивач у строк передбачений контрактом, подала письмову заяву про бажання укласти договір на новий строк. Однак, жодного рішення з приводу вказаного звернення позивача, відповідач не прийняв.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, представника позивача ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_5 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таку слід задовольнити частково.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльності щодо нерозгляду заяви про продовження строку дії контракту, скасування наказу про переведення № 89к від 31.08.2021 року, наказу про звільнення № 98к від 31.08.2022 року, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 беззаперечно знала про укладення з нею саме строкового трудового договору і погодилася з його умовами, наказ директора Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області від 31.08.2021 про її переведення є правомірним та обґрунтованим.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_2 , з 22 серпня 1983 року, працювала у Золочівський заклад загальної середньої освіти I-III ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області, зокрема на таких посадах: з 22.08.1983 р. по 01.09.1984 р. на посаді вихователя групи продовженого дня, з 01.09.1984 р. по 20.08.1987 р. на посаді вчителя історії, з 20.08.1987 р. по 31.01.2021 р. на посаді заступника директора по навчально-виховній роботі з довантаженням годинами історії і суспільствознавства, з 01.09.2021 р. по 31.08.2022 року на посаді вчителя історії з неповним тижневим навантаженням.

Наказом №89-к від 31.08.2021 року ОСОБА_2 , заступника директора з навчально виховної роботи переведено на посаду вчителя історії закладу з неповним тижневим навантаженням на час декретної відпустки основного працівника ОСОБА_3 з 01.09.2021 року.

Наказом №98-к від 31.08.2022 року ОСОБА_2 звільнено із займаної посади вчителя історії у зв`язку з закінченням дії строкового трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України) з виплатою винагороди у розмірі 50% посадового окладу за відпрацьований 2021-2022 навчальний рік. Підставою звільнення зазначено контракт №10 від 01.09.2021 року.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної в резолюції 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частини перша, третя статті 21 КЗпП України).

Контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на забезпечення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності та професійні навички, підвищення взаємної відповідальності сторін, правову і соціальну захищеність працівника (пункт 4 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Крім того, відповідно до статті 24 КЗпП України контракт укладається в письмовій формі, він є підставою для видання наказу (розпорядження) про призначення керівника на посаду (наймання на роботу) з дня, встановленого за угодою сторін у контракті.

За змістом наведених норм закону, працівник (у нашому разі - керівник державного підприємства) призначається на посаду на підставі наказу, а у контракті лише визначаються особливі умови роботи: строк трудових правовідносин, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці особи, яка призначена на посаду на умовах контракту, відповідальність.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Так, у пункті 8 частини першої статті 36 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Верховний Суд, зокрема, у постанові від 24 травня 2023 року у справі № 438/552/20 наголошував, що законність звільнення у цій категорії справ повинен довести роботодавець.

Подібні за змістом висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 та постанові Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 608/1224/20.

У контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання. У разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом (пункти 17 і 21 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з контрактом №36-с від 11.06.2020 року ОСОБА_2 призначається на посаду заступника директора з навчально виховної роботи терміном з "12 червня 2020 р. по "31" серпня 2021р. (п. 1.1. контракту).

У відповідності до п. 6.1 Контракту, контракт може бути припинений або розірваний з підстав, передбачених чинним трудовим законодавством (ст. 38 КЗпП1) та умовами самого контракту. Підставами для розірвання контракту є: 1) Закінчення строку його дії. 2) Угода сторін (п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України). 3) Ініціатива роботодавця до закінчення строку дії контракту на умовах передбачених законодавством (ст.ст. 40, 41 Кодексу законів про працю України). 4) Ініціатива Працівника до закінчення терміну дії контракту (ст. 39 Кодексу законів про працю України).

За змістом п.п. 6.4, 6.5 контракту, трудові відносини між роботодавцем та працівником можуть продовжуватися на строк від 1 до 3 років (абз 3 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту») Сторони повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитися у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін, для чого працівник повинен надати письмову заяву за два місяці до закінчення терміну дії контракту. Неподання такої заяви вказує на відсутність у працівника наміру продовжувати трудові відносини і вони припиняються відповідно п. 8 ст. 36 КЗпП України. Умови контракту можуть бути змінені тільки за угодою сторін у письмовій формі.

16 червня 2021 року, тобто з додержанням строку, встановленого п. 6.4 Контракту, ОСОБА_2 звернулась до директора Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступеня №2 ім. М. Шашкевича з заявою, у якій просила укласти з нею після 31 серпня 2021 року новий контракт (договір), за умовами якого продовжити з нею трудові відносини та залишити її на посаді заступника директора з навчання цього навчального закладу.

Звертаючись із вказаною заявою ОСОБА_2 висловилась свій намір та бажання продовжити свою роботу на посаді заступника директора з навчання, проте всупереч умовам контракту директор Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступеня №2 ім. М. Шашкевича вказану заяву не розглянув та не визначив чи контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін.

В подальшому 31 серпня 2021 року видано наказ №89к «Про перевід ОСОБА_2 », яким ОСОБА_2 , заступника директора з навчально виховної роботи, було переведено на посаду вчителя історії закладу з неповним тижневим навантаженням на час декретної відпустки основного працівника ОСОБА_3 з 01.09.2021 року. Підставою для видання даного наказу зазначено заяву ОСОБА_2 від 31.08.2021 року.

Згідно ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 КЗпП України тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 не давала згоду на переведення на іншу посаду, наказ про переведення був виданий без її відома та вона не була з ним ознайомлена у встановленому законом порядку. Докази протилежного відповідач суду не надав. А відтак переведення позивача з посади заступника директора на посаду вчителя історії здійснено з порушенням вимог ст 32 КЗпП України.

Крім того, згідно копії строкового трудового договору №10 від 1 вересня 2020 року, за яким ОСОБА_2 надала свою згоду на призначення її на посаду вчителя історії на період з 01 вересня 2021 року по 31 серпня 2022 року, такий містить підпис лише уповноваженої особи Навчального закладу, він не пропонувався ОСОБА_2 для підписання та вона даний договір не підписувала.

Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції не взято до уваги те, що відсутнє рішення відповідача по заяві ОСОБА_2 від 16.06.201 року про укладення нового контракту, відсутня згода на її переведення з посади заступника директора на посаду вчителя історії, а також відповідачем не доведено факту укладення з позивачем строкового трудового договору №10 від 01.09.2021 року.

Оскільки переведення, а в подальшому звільнення позивача відбулося з порушенням установленого законом порядку, а відповідач не довів належними та допустимими доказами законність переведення та звільнення, то колегія суддів дійшла до висновку про визнання протиправною бездіяльність Золочівського закладу загальної середньої освіти I-III ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області, щодо не розгляду заяви ОСОБА_2 про продовження строку дії контракту, скасування наказу №89к від 31.08.2021 року «Про перевід ОСОБА_2 », скасування наказу №98к від 31.08.2022 року «Про звільнення ОСОБА_2 » та поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника директора по навчально-виховній роботі

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 із наступними змінами.

Пунктом 2 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (дню звільнення працівника з роботи).

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

За змістом абзацу 2 п. 8 Порядку після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Виплаті підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу працівника з урахуванням податків та обов`язкових платежів, що відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 5 серпня 2020 року (справа № 817/893/17). Верховний Суд зауважив, що відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також повинні відраховуватись податки і збори.

Будучи звільненою з посади заступника директора, ОСОБА_2 продовжила роботу в закладі на посаді вчителя, і їй нараховано за цією посадою за період з 01.09.2021 року по 01.08.2022 року заробітну плату в сумі 94 467, 75 грн. Заробітна плата на посаді заступника директора за цей же період становила б 168 648,16 грн. А відтак із Золочівського закладу загальної середньої освіти I-IIІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області на користь ОСОБА_2 , слід стягнути різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, в сумі 74180 грн. 41 коп.

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд враховує, що відповідно до розрахунку середнього заробітку заробітна плата позивача становила у липні 2021 року 13852, 35 грн. на місяць, а в серпні 2021 року 14475,27 грн. на місяць. Середньоденний заробіток позивача становить 658,78 грн. Вимушений прогул тривав 298 днів. Відтак, середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить 196 316, 44 грн. (658,78 х 298).

Позивач звернулась також із вимогою про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що у зв`язку із незаконним звільненням із займаної посади їй завдано моральну шкоду. Просила стягнути з відповідачів 20 000 грн. моральної шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно із п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Оскільки встановлено порушення прав позивача у сфері трудових відносин, то він має право на відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення його права, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5 000 грн. моральної шкоди, що відповідатиме розумності та достатності.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступеня №2 ім. М. Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області укласти з ОСОБА_2 строковий трудовий договір з 01.09.2021 року строком на 3 роки, то колегія суддів звертає увагу, що право на укладення строкових трудових договорів з педагогічними працівниками державного, комунального закладу загальної середньої освіти відноситься до дискреційних повноважень відповідача.

Суд, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що при звільненні позивача відповідач порушив вимоги трудового законодавства, прийшов до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та поновлення позивача на посаді заступника директора по навчально-виховній роботі Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області, стягнення з відповідача в її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, завданої позивачу у зв`язку із звільненням.

Згідно з статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволений позовних вимог. Якщо сторону, на користь ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В зв`язку з частковим задоволення позовних вимог з відповідача на користь на користь держави слід стягнути 6088,28 грн. судового збору.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.2, 376, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Йосипа Зазуляка - задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 15 травня 2023 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступеня №2 ім. М. Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області про визнання протиправною бездіяльності щодо нерозгляду заяви про продовження строку дії контракту, скасування наказу про переведення № 89к від 31.08.2021 року, наказу про звільнення № 98к від 31.08.2022 року, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Золочівського закладу загальної середньої освіти I-III ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області, щодо не розгляду заяви ОСОБА_2 про продовження строку дії контракту.

Скасувати наказ №89к від 31.08.2021 року «Про перевід ОСОБА_2 ».

Скасувати наказ №98к від 31.08.2022 року «Про звільнення ОСОБА_2 ».

Поновити ОСОБА_2 на посаді заступника директора по навчально-виховній роботі Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області.

Стягнути із Золочівського закладу загальної середньої освіти I-IIІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області на користь ОСОБА_2 , різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, в сумі 74180 грн. 41 коп.

Стягнути із Золочівського закладу загальної середньої освіти I-III ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області на користь ОСОБА_2 , середній заробіток в розмірі 196 316, 44 грн. за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Золочівського закладу загальної середньої освіти I-II ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області на користь ОСОБА_2 , моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з Золочівського закладу загальної середньої освіти I-IIІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області на користь держави 6088,28 грн судового збору.

Стягнути з Золочівського закладу загальної середньої освіти I-IIІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області на користь ОСОБА_2 10 000 грн. витрат на правову допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02.11.2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.