Справа № 161/8601/23
Провадження № 2/161/2577/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

29 серпня 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ленічевої Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,-

В С Т А Н О В И В:

26 травня 2023 року позивач звернувся до суду з цим позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 04 січня 2022 року надала відповідачу позику у розмірі 100 000,00 грн, із строком повернення до 04 січня 2023 року, а також сплатою процентів за користування позикою у розмірі 3% на місяць.

Станом на день звернення до суду, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, позику не повернув.

Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за позикою у розмірі 100 000,00 грн., а також 48 000,00 грн. відсотків за користування позикою, нараховані за 16 місяців.

Позивач у судове засідання не прибула, але у письмовій заяві її представник просить суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином поштою.

Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачем 04 січня 2022 року було надано позивачу розписку такого змісту:

«Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 30 січня 1998 року, отримав в позику від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкаю за адресою АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_2 виданий 13 лютого 2020 року, грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень) під 3% в місяць від суми позики. Отримані кошти зобов`язуюсь повернути до 04 січня 2023 року».

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

В першу чергу суд вважає за необхідним визначитися з правом, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року.

Досліджуючи зміст наданої позивачем розписки відповідача суд зазначає, що у ній чітко підтверджується отримання відповідачем коштів у розмірі 100 000,00 грн., а також сплату відсотків за користування ними у розмірі 3% на місяць.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У розглядуваному випадку, у наданій відповідачем розписці встановлений строк повернення позики, а саме до 04 січня 2023 року.

Доказів виконання основного зобов`язання у повному обсязі, відповідач суду не надав, а тому основну суму позики у розмірі 100 000 грн., а також нараховані на підставі ст.1048 ЦК України відсотки за користування позикою за період з 04 січня 2022 року по 04 січня 2023 року у розмірі 36 000,00 грн. слід стягнути та задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Однак слід відмовити у задоволенні позову про стягнення відсотків за користування позикою, нарахованих після 04 січня 2023 року, з таких підстав.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що на відмінно від процентів за правомірне користування грошовими коштами, які передбачені для договорів позики у ст.1048 ЦК України, проценти визначені у ст.625 ЦК України нараховуються у разі неправомірного користування грошовими коштами, в тому числі у разі прострочення грошового зобов`язання із повернення всієї суми позики.

У розглядуваному випадку, відповідач правомірно використовував чужі грошові кошти за договором позики до 04 січня 2023 року включно, а лише з 05 січня 2023 року таке користування вважається неправомірним, адже був порушений строк виконання основного зобов`язання.

До цього моменту позивач мав право нараховувати лише відсотки за правомірне використання чужих грошових коштів, як це передбачено ст.1048 ЦК України. З 05 січня 2023 року, відносини між сторонами трансформувалися із договірних в охоронні, а отже лише з цього моменту позивач втрачає право нараховувати договірні відсотки, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, але він отримує право нараховувати три проценти річних, які передбачені у ст.625 ЦК України, як за неправомірне користування чужими грошовими коштами.

Таке правозастосування положень ст.625 ЦК України у системному зв`язку з положеннями ст. 1048 ЦК України, відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду, яка наведена у пунктах 90-91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, пункті 80 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11.

Однак позовних вимог про стягнення процентів, передбачених ст.625 ЦК України, позивач суду не заявляла, а виходити за межі позовних вимог суд права не має.

З наведених вище мотивів слід відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування позикою, які нараховані після 04 січня 2023 року.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, що становить 1 359,97 грн. (1 480,00 х (136 000,00 / 148 000,00)).

Керуючись ст.ст.141, 265, 280 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень), а також відсотки за користування позикою у розмірі 36 000,00 грн. (тридцять шість тисяч гривень).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 359,97 грн. (одна тисяча триста п`ятдесят дев`ять гривень дев`яносто сім копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий, паспорт НОМЕР_1 від 30 січня 1998 року виданий Луцьким МВ УМВС України у Волинській області.

Повне судове рішення складено та підписано 04 вересня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк