Єдиний унікальний номер судової справи 462/2167/22
Номер провадження 2/462/337/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повне)

04 вересня 2023 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Галайко Н. М.,

з участю секретаря судового засідання Шиманської Д. Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

встановив:

Позовні вимоги.

Уповноважений представника позивача ОСОБА_1 адвокат Федулов О. В., 17.05.2022 року (вх. № 7769) звернувся у Залізничний районний суд м. Львова з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та стягнення коштів, у якій просить суд:

- визнати недійсним Договір відступлення франшизи «FitCurves», укладений 16.06.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, отримані за Договором відступлення франшизи від 16.06.2018 року у сумі 15 000 доларів США, що станом на 05.05.2022 року у гривневому еквіваленті становить 438 823 грн. 50 коп.;

- стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 39 530 грн. 18 коп.;

- стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 100 00 грн. 00 коп.;

- стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5 775 грн. 94 коп.

Свої позовні вимоги сторона позивача мотивує, зокрема тим, що 16.06.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір відступлення франшизи «FitCurves», згідно якого ОСОБА_2 відступає, а ОСОБА_1 набуває, право володіння франшизою на управління одним центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves», у місці розташування на території, означеній як Тернопіль-3. Відступлення франшизи здійснювалося за суму, еквівалентну 15 000 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу. Однак після укладення договору позивач дізналася, що відповідач не являлась первісним франчайзі на центр півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves», у місці розташування на території, означеній як Тернопіль-3, а головний франчайзі не уповноважував відповідача на укладення відповідного договору. Таким чином, сторона позивача просить суд задовольнити вимоги позовної заяви у повному обсязі.

Рух справи в суді.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2022 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Галайко Н. М. (а.с. 71, Т. 1).

Судом у порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 17.05.2022 року направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Також, запит направлявся і відносно позивача у справі (а.с. 72, 73, Т. 1).

Відповіді на вказані запити надійшли до суду 21.06.2023 року (а.с. 74, 75, Т. 1).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.06.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 82-83, Т. 1).

22.06.2022 року (вх. № 10152) представник позивача ОСОБА_1 адвокат Федулов О. В. подав до суду заяву про забезпечення позову (а.с. 76, Т. 1).

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22.06.2022 року для розгляду заяви про забезпечення позову визначено головуючого суддю Галайко Н. М. (а.с. 78, Т. 1).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.06.2022 року постановлено заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Федулова О. В. про застосування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та стягнення коштів - повернути заявнику (а.с. 79-80, Т. 1).

18.07.2022 року (вх. № 11750) від ОСОБА_2 на поштову адресу суду надійшла письмова заява про застосування строку позовної давності з додатками, у якій остання просить суд застосувати позовну давність щодо вимог позивача та відмовити повністю у позовних вимогах (а.с. 85-88, Т. 1).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 10.08.2022 року постановлено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Федулова О. В. про витребування доказів - задовольнити. Витребувано у Слідчого відділу Львівського районного управління поліції № 2 Головного управління національної поліції у Львівській області, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 0003067 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України належним чином засвідчені копії документів (які містяться у резолютивній частині такої) (а.с. 110-112, Т. 1).

13.09.2022 року (вх. № Еп-3484/22) від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Федулова О. В. на електронну адресу суду надійшло письмове заперечення проти застосування строку позовної давності, у якому сторона позивача просить суд відмовити у задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності щодо позовних вимог та відмовленні у позові відповідно (а.с. 118, Т. 1).

03.11.2022 року (вх. № 18777) від ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області на поштову адресу суду надійшла копія висновку експерта, за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні (а.с. 144, 147-153, Т. 1).

Протокольною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14.11.2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 154, Т. 1).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09.02.2023 року, від 02.03.2023 року та від 27.07.2023 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Федулова О. В. про призначення судового засідання у режимі відеоконференції для допиту свідків задоволено (а.с. 181-183, 193-195, Т. 1, 13-14, Т. 2).

20.04.2023 року (вх. № 8031) від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Федулова О. В. на поштову адресу суду надійшла письмова заява з додатками про стягнення судових витрат, у якій останній просить суд під час ухвалення рішення у справі, вирішити питання понесених судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 11 200 грн. 00 коп. (а.с. 211-212, 213-214, 215, 216, 217, 218, Т. 1).

Позиція сторін по справі.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомила.

Однак, позивач у судовому засіданні 28.11.2022 року (а.с. 162, Т. 1) будучи допитаною у якості свідка, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд задовольнити такі.

Уповноважений представник позивача ОСОБА_1 адвокат Федулов О. В. у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, однак, 04.09.2023 року (вх. № 18270) подав письмове клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, вимоги позовної заяви підтримує та просить суд задовольнити такі у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомила. Проте, у матеріалах справи міститься письмова заява останньої від 31.10.2022 року (вх. № 18523), із змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 просить суд, зокрема, розгляд справи здійснювати за її відсутності, проти позовних вимог заперечує повністю (а.с. 133, Т. 1).

Уповноважений представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив.

Суд звертає увагу, що участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено у ст. 43 ЦПК України, тому неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи без їх участі.

Враховуючи неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Оскільки у судове засідання не з`явилися учасники справи, які беруть участь у справі, суд у відповідності із ст. 247 ЦПК України, розглядає справу без фіксування судового процесу технічними засобами.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновків про можливість задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16.06.2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено Договір відступлення франшизи «FitCurves» (далі - Договір) (а.с. 10-11).

Із змісту вказаного договору вбачається, що ОСОБА_2 відступає, а ОСОБА_1 набуває, право володіння франшизою на управління одним центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves», у місці розташування на території, означеній як Тернопіль-3.

Згідно п. 2.1. Договору відступлення франшизи вчиняється за суму еквівалентну 15 000 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу.

Так, станом на дату подання позовної заяви, у гривневому еквіваленті становить 438 823 грн. 50 коп. (згідно розрахунків сторони позивача).

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що оплата вартості, вказаної у п. 2.1. Договору, здійснюється новим франчайзі до підписання цього Договору.

Із дослідженого у судовому засіданні Висновку експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/114-21/9226-ПЧ від 04.06.2021 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Підпис», у розділі 9 «Місцезнаходження і реквізити Сторін» на 3-му аркуші договору відступлення франшизи «FitCurves», укладеному 16.06.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - виконаний ОСОБА_2 (а.с. 147-153, Т. 1).

Копією протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 10.03.2020 року, складеного адвокатом Федуловим О. В. у межах кримінального провадження, стверджується, що у ході проведення тимчасового доступу до речей та документів останній ознайомився із: Договором франчайзингу № 01/11-18 від 01.11.2018 року; Субліцензійним договором № 01/11-18 від 01.11.2018 року; Угодою про відступлення прав за договором франчайзингу № 20/08-17 від 20.08.2017 року; Договором франчайзингу № 20/08-17 від 20.08.2017 року; Договором франчайзингу № 02/10-14 від 02.10.2014 року; Субліцензійним договором № 02/10-14 від 02.10.2014 року; Повідомленням за вих. № 4-03/19 від 04.03.2019 року (а.с. 12).

Із копії Опису речей та документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду від 10.03.2020 року до протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 10.03.2020 року вбачається, що було вилучено витяги із вказаних вище документів (а.с. 13).

Із змісту вказаного Опису вбачається, що директор ТОВ «Світ Злагоди» зазначив, що ОСОБА_2 не перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Світ Злагоди», ТОВ «Світ Злагоди» не уповноважувало ОСОБА_2 бути представником товариства, у тому числі, щодо укладення договорів відчуження франшизи «FitCurves». ТОВ «Світ Злагоди» не укладало із ОСОБА_2 договорів відступлення франшизи, стосовно права користування чи володіння франшизою «FitCurves», наданої на управління 1 (центром) півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» в місці розташування, означеному як Тернопіль-3, Україна. ТОВ «Світ Злагоди» не отримувало від ОСОБА_2 грошових коштів, в якості оплати за відступлення франшизи «FitCurves» громадянці ОСОБА_1 .

Із копії договору франчайзингу № 01/11-18 від 01.11.2018 року вбачається, що ТОВ «Світ Злагоди» надало ОСОБА_2 франшизу на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» в місці розташування, на території Львів 10 (а.с. 40-44, Т 1).

Копією Субліцензійного договору на використання Товарного знаку № 01/11-18 від 01.11.2018 року підтверджується, що ОСОБА_2 отримала право на використання торгового знаку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на території Львів-10 (а.с. 45 -52, Т. 1).

Із дослідженого у судовому засіданні копії Договором франчайзингу № 02/10-14 від 02.10.2014 року встановлено, що франшизу на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» у місці розташування, на території Тернопіль - 3, ТОВ «Світ Злагоди» надало не ОСОБА_2 , а ОСОБА_4 . Отже, ОСОБА_4 , а не ОСОБА_2 , мала право управляти клубом у місці Тернопіль-3 (а.с. 14-18, Т. 1).

Аналогічні обставини підтверджує і копія Субліцензійного договору про використання Товарного знаку № 02/10-14 від 02.10.2014 року, згідно якого ОСОБА_4 , а не ОСОБА_2 , отримала право на використання торгового знаку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на території Тернопіль-3 (а.с. 19-24, Т. 1).

Із копії Договору франчайзингу № 20/08-17 від 20.08.2017 року вбачається, що ТОВ «Світ Злагоди» надало ОСОБА_2 та ОСОБА_5 франшизу на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» у місці розташування, на території Львів - 9 (а.с. 27-29, Т. 1).

Згідно копії Субліцензійного договору використання Товарного знаку № 01/08-17 від 20.08.2017 року, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 отримали право на використання торгового знаку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на території Львів - 9 (а.с. 30-35, Т. 1).

Відомості про те, що на території Тернопіль-3, ОСОБА_2 отримала право на використання торгового знаку «FitCurves» відсутні.

Також, із дослідженої Угоди про відступлення прав за договором франчайзингу № 20/08-17 від 20.08.2017 року та субліцензійним договором № 20/08-17 від 20.08.2017 року, яка набрала чинності 17.07.2019 року, вбачається, що ОСОБА_5 відступила ОСОБА_2 своє право на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» та використання товарного знаку «FitCurves» у місці розташування, на території Львів - 9 (а.с. 36-39, Т. 1).

Таким чином, із досліджених у судовому засіданні документів вбачається, що жодних прав на використання та розпоряджання франшизою на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» та використання товарного знаку «FitCurves» у місці розташування, на території Тернопіль - 3, ОСОБА_2 не мала, а відтак і не могла відступити таку франшизу ОСОБА_1 .

Також судом досліджено рух коштів по банківських рахунках ТОВ «Світ Злагоди» відкритих у АТ «УКРСИББАНК» та встановлено, що грошових коштів від імені ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 за відступлення останній франшизи «FitCurves», на рахунки підприємства не надходили (які містяться у матеріалах копій документів по кримінальному провадженні № 0003067, а.с. 268-363, Т. 2).

Судом досліджено і копію Договору оренди нежитлового приміщення від 01.10.2018 року, згідно якого ОСОБА_6 та ОСОБА_1 уклали договір, згідно якого ОСОБА_1 прийняла у строкове платне користування майно приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 125 кв.м. (а.с. 54-57, Т. 1).

Суд приймає до уваги також копію Трудового договору № 1 між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 12.09.2018 року та копію Трудового договору № 3 між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 13.11.2018 року (а.с. 58-59, 60-61, Т. 1).

Щодо показів свідків.

Суд зазначає, що свідки надали покази під присягою та будучи попередженими про кримінальну відповідальність передбачену ст. 384, 385 Кримінального кодексу України, у тому числі за введення суду в оману (а.с. 157, 158, Т. 1).

Так, ОСОБА_1 , допитана у судовому засіданні в якості свідка повідомила, що дійсно протягом тривалого часу була знайома із відповідачем ОСОБА_2 . На початку літа ОСОБА_2 запропонувала їй придбати франшизу на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves», на території Тернопіль - 3, за суму 15 000 доларів США. На вказану пропозицію ОСОБА_1 погодилась, та позичивши кошти, 16.06.2018 року передала їх ОСОБА_2 і вони уклали договір відступлення франшизи «FitCurves». Після цього ОСОБА_1 почала займатися організацією діяльності фітнес-центру. Приблизно в кінці лютого 2019 року, від працівників ТОВ «Світ Злагоди» вона дізналась, що не є власницею вказаної франшизи. ОСОБА_2 також не являлась власницею франшизи та не мала права розпоряджатися нею. Жодних грошових коштів підприємство від ОСОБА_2 , у якості оплати франшизи, не отримувала. У подальших розмовах ОСОБА_2 визнала, що не мала права укладати такий договір та обіцяла повернути кошти, однак цього не зробила.

ОСОБА_7 , допитаний у судовому засіданні в якості свідка повідомила, що на початку літа 2018 року до нього звернулась донька ОСОБА_1 з проханням позики грошових коштів на купівлю франшизи фітнес-центру. Він позичив їй вказані кошти, які вона передала ОСОБА_2 . У подальшому він дізнався, що ОСОБА_2 їх обманула, оскільки жодного права продавати вказану франшизу не мала. В подальших розмовах ОСОБА_2 визнала, що не мала права укладати такий договір та обіцяла повернути кошти, однак цього не зробила.

Оцінюючи покази свідків, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву у їх правдивості, їх покази не суперечать іншим матеріалам справи.

Застосоване судом законодавство.

У відповідності до п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, а дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів, у тому числі, може бути визнання правочину недійсним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов`язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг (ч. 1 ст. 1115 ЦК України).

Предметом договору комерційної концесії є право на використання об`єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації (ч. 1 ст. 1116 ЦК України).

У випадках, передбачених договором комерційної концесії, користувач може укласти договір комерційної субконцесії, за яким він надає іншій особі (субкористувачу) право користування наданим йому правоволодільцем комплексом прав або частиною комплексу прав на умовах, погоджених із правоволодільцем або визначених договором комерційної концесії. До договору комерційної субконцесії застосовуються положення про договір комерційної концесії, встановлені цим Кодексом або іншим законом, якщо інше не випливає з особливостей субконцесії (ч. 1, 2 ст. 1119 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України № 3-11гс14 від 29.04.2014 року зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Згідно із ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - «…під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб».

Чинним законодавством передбачено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Мотиви прийняття рішення та висновки суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Надані стороною позивача докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання недійсним договору відступлення франшизи «FitCurves» від 16.06.2018 року та стягнення з відповідача коштів.

Окремо суд вважає необхідним зазначити, що відповідачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів на спростування аргументів сторони позивача.

Враховуючи вказане, а також беручи до уваги те, що відповідач не мала повноважень на укладення Договору відступлення франшизи «FitCurves», оскільки не являлась власником чи користувачем франшизи на управління 1 (одним) центром півгодинного фітнесу та схуднення «FitCurves» і використання товарного знаку «FitCurves» у місці розташування, на території Тернопіль - 3, а головний франчайзі - ТОВ «Світ Злагоди» не уповноважував її на укладення будь-яких договорів від імені підприємства, грошових коштів за відчуження франшизи від відповідача не отримував, тобто відповідач з 16.06.2023 року фактично користується грошовими коштами позивача, які не повернула до теперішнього часу, так, у позивача виникло право на застосування трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення у період з 16.06.2023 року по день подання позовної заяви.

Також, суд приймає наданий стороною позивача розрахунок суми боргу із застосуванням 3% річних (а.с. 64, Т. 1).

Щодо заявленої позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Так, згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода зокрема полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Як вказано у Постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21) від 05.12.2022 року: «Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) від 25.05.2022 року.

Верховний Суд у Постанові № 464/3789/17 від 10.04.2019 року, зокрема, дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Також, як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) від 15.12.2020 року - розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Так, суд зазначає, що у даному конкретному випадку суд вважає доведеним, що пережиті позивачем негативні емоції досягли рівня страждань, що є підставою для стягнення моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, бере до уваги п. 6.4 Методичних рекомендацій листа Мінюсту від 13.05.2004 року № 35-13/797 «Відшкодування моральної шкоди», у яких зазначено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З урахуванням ступеня вини відповідача, наслідків, що настали, зокрема, моральних страждань, яких позивач зазнала розмір відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково, а саме у розмірі 30 000 грн. 00 коп.

Суд вважає таке відшкодування достатнім, що, на переконання суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Судові витрати по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Щодо судового збору.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення позовних вимог майнового характеру у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4 783 грн. 54 коп. судового збору сплаченого за подання позовної заяви (а.с. 6).

Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Задовольняючи позову вимогу про стягнення моральної шкоди частково, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та вказаного роз`яснення, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. (а.с. 6) розділяється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 297 грн. 72 коп. (30% від 992 грн. 40 коп.) судового збору.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Згідно положень ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд приймає до уваги позицію викладену у додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року загалом, та зокрема щодо обов`язку доведення неспівмірності витрат, який покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім цього, щодо принципу змагальності, який знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) від 27.06.2018 року, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/15687/15-ц від 14.11.2018 року, № 753/15683/15 від 26.09.2018 року, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 910/3929/18 від 18.06.2019 року.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається із матеріалів справи, сторона позивача у позовній заяві зазначила, що у зв`язку із розглядом справи очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у сумі близько 15 000 грн. 00 коп., проте 20.04.2023 року (вх. № 8031) від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Федулова О. В. на поштову адресу суду надійшла письмова заява з додатками про стягнення судових витрат, у якій останній просить суд під час ухвалення рішення у справі, вирішити питання понесених судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 11 200 грн. 00 коп.

На підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи долучено:

- копію договору про надання правової допомоги № 22/7 від 05.05.2022 року, укладеного між адвокатом Федулов О. В. та ОСОБА_1 , за змістом п. 6.1 якого клієнт зобов`язується виплатити адвокатові гонорар, сума якого встановлюється за домовленістю у Додатку до договору (а.с. 213-214, Т. 1);

- копію Акта погодження вартості послуг згідно договору від 05.05.2022 року (Додаток до Договору № 1), згідно якого, сторони погодили розмір гонорару у розмірі 15 000 грн. 00 коп. (а.с. 215, Т. 1);

- копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 517 на ім`я Федулов О. В. (а.с. 8, Т. 1);

- копію Ордера на надання правничої (правової) допомоги серії ВС № 1141561 (а.с. 7, Т. 1);

- копію Акта приймання-передачі виконаної роботи та наданих послуг від 21.03.2023 року (а.с. 218, Т. 1);

- копію платіжної № 63972548 від 06.12.2022 року на суму 3 500 грн. 00 коп. (а.с. 216, Т. 1);

- копію платіжної № 64357025 від 09.01.2023 року на суму 2 500 грн. 00 коп. (а.с. 216, Т. 1);

- копію платіжної № 64388993 від 12.01.2023 року на суму 5 300 грн. 00 коп. (а.с. 217, Т. 1).

Суд враховує, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому у положеннях ст. 627 ЦК України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду № 910/15191/19 від 01.10.2020 року).

Відповідач не скористалася своїм правом на подачу клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, так, суд враховує, що за положеннями п. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності відповідних витрат покладено саме на відповідача.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) від 19.02.2020 року.

Також Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Враховуючи зазначене, результат розгляду справи у суді, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат, предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, поведінку сторони під час розгляду справи, суд вважає що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню у сумі 11 200 грн. 00 коп., що відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.

На підставі наведеного та керуючись ст. 12, 13, 76-81, 141, 206, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір відступлення франшизи «FitCurves», укладений 16.06.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, отримані за Договором відступлення франшизи від 16.06.2018 року у сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, що станом на дату подання позовної заяви, у гривневому еквіваленті становить 438 823 (чотириста тридцять вісім тисяч вісімсот двадцять три) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 39 530 (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот тридцять) грн. 18 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 11 200 (одинадцять тисяч двісті) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 081 (п`ять тисяч вісімдесят одна) грн. 26 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ).

Повний текст судового рішення складено 06.09.2023 року.

Суддя/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: Н. М. Галайко