Справа №442/6904/23
Провадження №2/442/1370/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2023 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої-судді - Грицай М.М.

секретар судового засідання - Антоненко В.О.,

з участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Ловінської С.С.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Ловінська Світлана Степанівна, до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визначення місця проживання сина.

Позов мотивує тим, що між ним та ОСОБА_2 06.08.2009 укладено шлюб, що згодом був розірваний. За час подружнього життя у сторін народилася дитина: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З січня 2015 року мати дитини не проживає з ними, не займається вихованням та утриманням сина ОСОБА_3 , не працює. Відповідач не відвідує школу, де вчиться дитина, не цікавиться його навчанням, контакту із навчальним закладом не підтримує. Всі питання щодо виховання сина вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку матері. Зважаючи на самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків, врахувуючи, що на даний час дитина проживає разом з батьком, прихильність дитини до батька, вік дитини, зв?язок з батьком, та оскільки сторони проживають окремо та не можуть дійти згоди, з ким має проживати їх неповнолітній син, просить суд визначити місцепроживання сина ОСОБА_3 разом з батьком, як основним та єдиним утримувачем, та таким, що самостійно виховує дитину, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач подала відзив, де вказала, що сторони не проживають разом з 2014 року, вона переїхала у м. Львів, де проживає з іншим чоловіком в однокімнатній квартирі, перебуває на утриманні останнього, оскільки не працює. Заперечила щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_3 з батьком, оскільки вважає, що з часом її матеріальне становище покращиться і дитина захоче проживати з нею. Підтвердила той факт, що станом на 23.10.2023 син проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує сина.

У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Ловінська С.С. позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник позивача додатково зазначила, що відповідач станом на 2015 рік не мала належних умов для проживання сина ОСОБА_3 , а тому не мала змоги його забрати. Як наслідок, зв`язок між дитиною та матір`ю майже втрачений. Позивач самостійно виховує та утримує дитину.

Відповідач у судовому засіданні визнала позовні вимоги. Вказала, що у разі покращення її матеріального стану і якщо син виявить бажання проживати з нею, то лише тоді вони будуть проживати разом.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Бориславської міської ради Львівської області подав лист про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування, не заперечує щодо задоволення позову.

Заслухавши сторін та представника позивача, зважаючи на те, що відповідач та представник третьої особи не заперечують щодо задоволення позову, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 08.12.2009, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , актовий запис №25.

Як вбачається з акту обстеження умов проживання від 27.09.2023, складеного посадовими особами відділу-служби у справах дітей виконавчого комітету Бориславської міської ради, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком, ОСОБА_1 , у АДРЕСА_1 . Житло розміщене на першому поверсі одноповерхового будинку, складається з 2-х кімнат, коридору, кухні, ванної кімнати, вбиральні. Умови проживання помешкання забезпечені всім необхідним для нормальної життєдіяльності, є всі предмети домашнього вжитку, умови проживання - задовільні. Дитина має окрему кімнату, ліжко для сну, шафу, для одягу, куток дозвілля, комп?ютерну техніку для навчального розвитку. Сім`я ОСОБА_3 неповна, батько один утримує матеріально та виховує сина. Мати з сім`єю не проживає, не цікавиться життям сина, матеріально не допомагає. Син проживає разом з батьком за вищевказаною адресою.

З паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Дрогобицьким МРВ УМВС України у Львівській обасті, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із тим, що сторони разом не проживають, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно.

Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Як вже зазначалося вище, представник органу опіки та піклування у акті обстеження умов проживання вказав, що батько самостійно виховує та утримує сина.

Суд бере до уваги те, що за адресою проживання батька (позивача) для сина ОСОБА_3 є всі умови для проживання, дитина має окрему кімнату, яка облаштована необхідними меблями, наявний сезонний одяг, іграшки, продукти харчування. За адресою проживання батька (відповідача) для малолітнього сина ОСОБА_5 є також всі умови для повноцінного розвитку та виховання, сім`я проживає у квартирі, дитина має власну кімнату, яка облаштована необхідними меблями, комп`ютерну техніку для навчального розвитку.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Зважаючи на те, що позивач, будучи працевлаштованим, займається вихованням сина ОСОБА_3 , який у свою чергу прихильний до нього, піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком, який фактично проживає з ним, в тому числі перебуває на його утриманні, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку, як психологічному, так і фізичному.

Крім цього, визначення місця проживання дітей разом із батьком чи матір`ю не позбавляє їх права на особисте спілкування з дітьми та прийняття участі у їх вихованні.

Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання сина ОСОБА_3 разом з батьком відповідає його інтересам, зважаючи на те, що відповідач та представник третьої особи не заперечують щодо задоволення позову, суд дійшов висновку про його задоволення.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно ст. 142 ЦПК України на користь позивача слід стягнути 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 142, 264, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.

Визначити місце проживання дитини (сина) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як основним та єдиним утримувачем, та таким, що самостійно виховує дитину, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1073,60 грн (одну тисячу сімдесят три гривні 60 копійок) сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 27.11.2023.

Суддя Грицай М.М.