Номер провадження: 22-ц/813/6688/23
Справа № 511/1384/23
Головуючий у першій інстанції Іванова О. В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

14.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Кострицького В.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.,

учасники справи:

позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 ,

на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 01 червня 2023 року,

за заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення вартості безпідставно набутого майна,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення вартості безпідставно набутого майна, в обґрунтування якого зазначив, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є користувачем приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Позивачем придбано майно та товар на суму 537403,36 грн та госпблок (контейнер), у якому зокрема зберігалися товарно-матеріальні цінності (лінолеум та частково плитка). У січні 2023 року з вказаного приміщення та з госпблоку відповідачами винесено майно, яке належить позивачу.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно вартість безпідставно набутого майна в розмірі 537403,36 грн.

У травні 2023 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову в якій посилався на те, що відповідачі можуть реалізувати безпідставно набуте майно, з наданих доказів також вбачається відсутність нерухомого майна у відповідача ОСОБА_2 , тому з огляду на предмет позову позивач вважає, що арешт має бути накладено саме на грошові кошти.

У заяві про забезпечення позову фізична особа-підприємець ОСОБА_1 просив накласти арешт на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках та належать ОСОБА_2 , у межах ціни позову 537403,36 грн. Накласти арешт на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках та належать ОСОБА_3 , у межах ціни позову 537403,36 грн.

Роздільнянський районний суд Одеської області ухвалою від 01 червня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення вартості безпідставно набутого майна відмовив.

В апеляційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 01 червня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про необхідність надання позивачем відомостей про конкретні рахунки відповідачів у банках суперечать приписам Закону України «Про банки та банківську діяльність». Вважає, що накладення арешту на конкретний рахунок відповідача не передбачено законом, зауважує, що арешт накладається на кошти на всіх рахунках у всіх фінансових установах в межах ціни позову. Посилаючись на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06.10.2022 року у справі № 905/446/22 зазначає, що обов`язок доведення не співмірності та недоцільності заходів забезпечення позову покладається на відповідача. Також зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що заява про забезпечення позову містила вимоги про накладення арешту на грошові кошти відповідачів, як фізичних осіб. Висновки суду першої інстанції про неспівмірність засобів забезпечення позову вважає необґрунтованими.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.06.2023 року відповідачам роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву, проте відзивів не надходило.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги з додатками отримали 11.07.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник заявника ОСОБА_1 ОСОБА_4 копію ухвали про відкриття провадження отримала 28.06.2023 року в особистому кабінеті підсистеми (модуля) Електронний суд, що підтверджується довідкою.

В судове засідання позивач та відповідачі не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач повідомлений у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України та п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні просила апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвали скасувати.

Відповідачі судові повістки отримали 25.07.2023 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною другою статті 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не зазначено конкретні дані щодо номерів банківських рахунків відповідача в банківських установах, де вони відкриті, види таких рахунків, наявність на них грошових коштів та не доведено, що вжиті заходи не будуть перешкоджати господарській діяльності фізичної особи, яка здійснює таку діяльність, і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Суд зазначає, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого судового рішення, що повністю відповідає вимогам Європейського суду з прав людини.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (вказана правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22).

Звернувшись до суду з позовом у цій справі, позивач просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вартість безпідставно набутого майна у розмірі 537403,36 грн, оскільки відповідачі винесли майно, придбане ФОП ОСОБА_1 і за даним фактом порушено кримінальне провадження № 0000090 за ч. 4 ст. 185 КК України.

Отже предметом позову у справі є стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вартості безпідставно набутого майна в розмірі 537403,36 грн.

Як підставу для звернення до суду із заявою про забезпечення позову позивач зазначив, що в провадженні суду перебуває справа за позовом ФОП ОСОБА_1 про стягнення вартості безпідставно набутого майна на суму 537403,36 грн. Тому враховуючи предмет позову, характер спірних правовідносин, відсутність у відповідача ОСОБА_2 майна за рахунок якого можливо компенсувати вартість безпідставно отриманого майна, для попередження потенційних труднощів, пов`язаних з виконанням судового рішення у разі задоволення позовних вимог, просить накласти арешт на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках та належать ОСОБА_2 , у межах ціни позову 537403,36 грн та на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках та належать ОСОБА_3 , у межах ціни позову 537403,36 грн.

Колегія суддів вважає, що заявлені позивачем заходи забезпечення позову безпосередньо пов`язані із предметом позову у даній справі, оскільки виконання в майбутньому судового рішення у справі у разі задоволення позовних вимог позивача безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матимуть відповідачі необхідну суму грошових коштів.

До того ж, за обставин звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі № 905/446/22).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачами відзивів на апеляційну скаргу не надано.

Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів, що знаходяться на банківських рахунках, в межах суми, про стягнення якої подано позов, відповідає вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, є співмірним з позовними вимогами, сприятиме позивачу у можливості захистити свої права та інтереси шляхом забезпечення належного виконання рішення в разі задоволення позову.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; фінансово-економічний стан клієнтів.

Згідно ч. 1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема отримувати від банків та інших фінансових установ, небанківських надавачів платіжних послуг, емітентів електронних грошей інформацію про наявність рахунків/електронних гаманців та/або стан рахунків/електронних гаманців боржника, рух коштів та операції за рахунками/електронними гаманцями боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком (п. 21 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Слід зазначити, що відмовляючи у задоволенні зави про забезпечення позову у зв`язку з тим, що позивачем не зазначено конкретні дані щодо номерів банківських рахунків відповідачів в банківських установах, де вони відкриті, види таких рахунків, наявність на них грошових коштів суд першої інстанції не врахував зазначених вище норм права та те, що суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог, без зазначення номеру рахунку.

Також зазначаючи про те, що позивачем не доведено, що вжиті заходи не будуть перешкоджати господарської діяльності фізичній особі, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець суд першої інстанції не врахував, що позивачем позовні вимоги заявлені до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як до фізичних осіб.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що ухвалу суду слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, ст. 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 01 червня 2023 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Заяву ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках та належать ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , у межах ціни позову 537403,36 грн.

Накласти арешт на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках та належать ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , у межах ціни позову 537403,36 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.В. Кострицький

Н.В. Стахова