Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Зайцева А. Ю.
справа № 127/7471/15
провадження № 61-2486св23
Приватне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року № DNABAE00003229 у розмірі 131 125,42 дол. США.
Справа судами розглядалась неодноразово.
Після скасування Верховним Судом постановою від 07 листопада 2018 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 21 липня 2016 року, якими було відмовлено у задоволенні позову та направлено справу на новий розгляд, Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 17 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 17 січня 2023 року, в задоволенні позову відмовив.
Рішення судів мотивовані тим, що ОСОБА_1 не отримував кредитних коштів через касу банку на виконання умов кредитного договору, тому немає підстав уважати, що у відповідача наявна заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 23 серпня 2023 року скасувала постанову Вінницького апеляційного суду від 17 січня 2023 року, а справу направила на новий апеляційний розгляд мотивуючи тим, що незалежно від доведеності почеркознавчою експертизою факту не підписання заяви про отримання готівки ОСОБА_1 , апеляційним судом не враховано, що зазначена заява є похідним документом до кредитного договору, факт укладення якого відповідач не заперечував, а отже банківськими документами доводиться факт виникнення між сторонами зобов`язань за кредитним договором, укладеним між відповідачем і банком.

Не можу погодитись з такими висновками колегії суддів з наступних міркувань.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (стаття 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України (параграф 1 глави 71) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, або інших речей визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже виникненню обов`язку у позичальника повернути позику (кредит) передує факт отримання ним кредитних коштів. Як правило на підтвердження цього виступають один з таких документів: розписка, квитанція, заява на видачу готівки, тобто документ, який містить підпис позичальника про отримання ним готівкових коштів у позику (кредит).

Встановлення судом факту не отримання коштів позичальником свідчить про відсутність саме у нього обов`язку повертати кредит (позику) та є підставою для відмови у позові про їх стягнення.

На підтвердження того, що укладення договору позики (кредиту) та фактична передача цих коштів позичальнику, тобто виконання договору, не те саме і можуть бути розділені певним часом, свідчать також і інші статті ЦК України, як передбачені параграфом 1 глави 71 ЦК України (позика) так і параграфом 2 глави 71 (кредит), зокрема ними визначені можливі випадки не виконання позикодавцем (кредитором) обов`язку передати кошти позичальнику та їх наслідки.

Так, відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Право відмови кредитодавцем за певних умов від надання позичальникові кредиту, тобто відмови виконувати свої зобов`язання за вже укладеним договором кредиту передбачено і статтею 1056 ЦК України.

Таким чином, як договір позики так і кредитний договір, які не містять вказівки про отримання позики (кредиту) у момент підписання договору, не є достатнім доказом, що свідчить про фактичне отримання позики (кредиту) позичальником, тобто виконання договору кредитодавцем (позикодавцем).

У цій справі суди встановили, що згідно з висновком експертів від 23 серпня 2022 року № 2003/2004/22-21 досліджувані підписи в заяві на видачу готівки від 16 жовтня 2007 року № 59587901 на суму 26 054,59 дол. США виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Позивачем також не було доведено суду належними доказами ні при першому розгляді справи судами двох інстанцій ні при новому, що кредит був виданий в інший спосіб ніж в касі банку.

Крім того, за обставинами цієї справи вироком Ленінського районного суду м. Вінниці від 04 серпня 2010 року за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 358, частиною третьою статті 358 та частиною четвертою статті 190 КК України встановлено, що підсудний ОСОБА_2 у судовому засіданні вину визнав та за епізодом у жовтні 2007 року суду пояснив, що він оформив кредит на свого знайомого ОСОБА_1 , сказав тому, що йому потрібні кошти, жодних гарантій він ( ОСОБА_2 ) не давав, просто сказав, що буде погашати. Довідку підробив в офісі на АДРЕСА_1 . Кредит погасив частково, на суму 10-12 тис. дол. США, має намір гасити заборгованість в подальшому. Люди передавали йому документи, спеціально осіб він не шукав, це все були його знайомі. Змови з ними у нього не було, він сам носив документи у банк.

Також рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 13 липня 2012 року у справі № 2-1381/11 в задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсними кредитного договору, договору застави та поруки відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання договору поруки недійсним відмовлено.

Рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , яке набрало законної сили, мотивоване тим, що кредитний договір є неукладеним, оскільки суд встановив, що грошових коштів за кредитним договором позивач не отримував.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81, частини четвертої статті 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, встановивши, що кредитні кошти в касі банку видані не ОСОБА_1 , а іншій особі, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, тобто відмову у поверненні кредиту особою яка його не отримала.

Схожих за змістом висновків дійшла і колегія суддів Верховного Суду у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17, де було також відмовлено у стягненні кредитних коштів, видачу яких баком доведено не було.

За таких фактичних обставин встановлених судам, касаційна скарга не підлягала задоволенню, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 січня 2023 року слід було залишити без змін.

Суддя А. Ю. Зайцев