Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Номер провадження 2/229/579/2023

Справа № 229/511/23

27 липня 2023 року Дружківський міський суд Донецької області в складі:

судді Лапченко О.М.,

за участі секретаря Терещенко С.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Нєізвєстного О.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дружківка Донецької області в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури про визнання наказу про припинення трудового договору незаконним та поновлення на роботі,

встановив:

позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, згідно якого просить визнати наказ Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури від 20 грудня 2022 року № 45к «Про припинення трудового договору» незаконним та поновити його на посаді завідувача відділення за спеціальністю «Монтаж, обслуговування та ремонт автоматичних систем керування рухом на залізничному транспорті» Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури з 27 грудня 2022 року.

В обґрунтування заяви позивач зазначив, що з 19 вересня 1985 року він був прийнятий на посаду викладача в Артемівський технікум залізничного транспорту. 21 вересня 1986 року його перевели на посаду завідувача відділення «Автоматика та телемеханіка». З жовтня 2012 року, у зв`язку зі змінами у штатному розкладі, відповідно з Класифікатором професій ДК 003:2010 змінено посаду на завідувач відділення за спеціальністю «Монтаж, обслуговування та ремонт автоматизованих систем керування рухом на залізничному транспорті». 31 жовтня 2012 року Артемівський технікум залізничного транспорту був перейменований у Державний вищий навчальний заклад «Артемівський коледж транспортної інфраструктури», а вже 01 серпня 2018 року перейменований у Бахмутський коледж транспортної інфраструктури. 28 грудня 2022 року на адресу позивача за місцем тимчасової реєстрації, як внутрішньо переміщеної особи в м. Києві, йому надійшов рекомендований лист від Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури, де був наказ від 20 грудня 2022 року № 45к «Про припинення трудового договору», в резолютивній частині якого вказано, що його з 26 грудня 2022 року звільнено з посади завідувача відділення за спеціальністю «Монтаж, обслуговування та ремонт автоматизованих систем керування рухом на залізничному транспорті» у зв`язку з відсутністю працівника та інформації про причини такої відсутності з 03.01.2022 року, понад одинадцять місяців, а підставою про звільнення було вказано відсутність працівника та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль за ст. 36 п.8-3 Кодексу законів про працю України. Вважає даний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Так, дійсно 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ. Зокрема, Закон № 2352 ввів у КЗпП нові підстави для звільнення. Серед них - звільнення працівника, з яким немає зв`язку більше ніж чотири місяці. Вважає, щоб звільнення за п.8-3 ч.1 ст.36 КЗпП було б правомірним, має виконуватися одночасно дві умови: працівника немає на робочому місці понад 4 місяці поспіль та у роботодавця відсутня інформація про причини такої відсутності понад 4 місяці поспіль. Щоб задокументувати факт того, що працівника немає на роботі й немає інформації про причини відсутності відповідачу потрібно спиратися хоча б на акти про відсутність на роботі з нез`ясованих причин, доповідні про те, що працівнику телефонували, писали, відвідували вдома тощо. Але це не мало місце взагалі. Крім того, відповідач в оскаржуваному наказі не вточнив щодо відсутності позивача на роботі за якою адресою: в місті Бахмут чи місті Дніпро, куди був переведений Бахмутський коледж транспортної інфраструктури ще в квітні місяці 2022 року. Вказав, що до 12 вересня 2022 року відкрито та безвиїзно мешкав за адресою своєї реєстрації, тобто в квартирі АДРЕСА_1 . Неодноразово у 2022 році отримував у відповідача гуманітарну допомогу, про що розписувався в реєстраційному листі. Після його від`їзду з міста Бахмут та постановки на облік як внутрішньо переміщеної особи, про що свідчить довідка від 12.09.2022 року № 3004-, він поставив до відома відповідача про це через надсилання до відділу кадрів копії вказаної довідки, де вказана інформація про адресу тимчасового мешкання. Також вважає, якщо він як працівник виїхав і не може працювати дистанційно, але виходить з роботодавцем на зв`язок, звільнити його у зв`язку з відсутністю на роботі понад чотири місяці немає підстав. Чотиримісячний строк відсутності працівника на роботі та зв`язку з ним має обчислюватися на підставі закону, тобто керуючись частиною третьою статті 241-1 КЗпП. Тобто строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на 1 такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Відповідач сам видав наказ ще влітку 2021 року про відсторонення позивача від роботи. З оскаржуваного наказу не зрозуміло з яких підстав та причин звільнено позивача. Зауважив, що він має трудові відносини з Бахмутським коледжем транспортної інфраструктури. Оспорюваний наказ № 45к від 20.12.2022 року про його звільнення він отримав за підписом виконуючого обов`язки директора закладу фахової передвищої освіти. Але він там не був працевлаштований та не має відношення до цього навчального закладу. Таким чином вважає, що даний наказ підлягає скасуванню також й на цій підставі.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 25 січня 2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 07 липня 2023 року підготовче провадження по справі закрито, призначене судове засідання по розгляду справи по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача - Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури Нєізвєстний О.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав, що наказом № 45к від 20.12.2022 року «Про припинення трудового договору» відповідач дійсно звільнив позивача з займаної ним посади завідувача відділенням, виходячи з наступних обставин. 10.06.2021 року позивача було затримано в порядку ст. 208 КПК України у зв`язку з підозрою скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Саме цього дня відповідач мав останній зв`язок з позивачем. У подальшому, на виконання подання Бахмутської окружної прокуратури у відношенні ОСОБА_3 було розпочато службове розслідування, за час якого тимчасова комісія з проведення службового розслідування неодноразово намагалась зв`язатись з позивачем. Копії матеріалів службового розслідування свідчать про відсутність зв`язку з позивачем. Бахмутською окружною прокуратурою надсилались на адресу відповідача копії ухвал суду у справі № 219/9124/21 щодо обрання запобіжного заходу позивачу, відповідно до яких відповідачем видавались накази № 25к від 01.07.2021 «Про відсторонення від посади завідувача відділенням ОСОБА_3 », № 50к від 29.11.2021 «Про внесення змін до наказу від 01.07.2021 року № 35 «Про відсторонення від посади завідувача відділенням ОСОБА_3 ». Як вбачається з вищезазначених наказів, позивач був відсторонений від посади завідувача відділенням Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури з 11 червня 2021 року до 31 грудня 2021 року включно. Інших ухвал щодо продовження запобіжного заходу позивачу відповідач не отримував. Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень, на день видання оскаржуваного наказу, як і на день складання відзиву на позов будь-які ухвали у справі № 219/9124/21 також відсутні. У зв`язку з чим відповідач не знав та не міг знати про продовження строку запобіжного заходу, обраного позивачу. Таким чином, починаючи з 01.01.2022 року відповідач не мав інформації щодо підстав відсутності позивача на роботі. Відповідно до табелів обліку робочого часу, витяг з яких додається, позивач з 01.01.2022 року по день звільнення, а саме по 26.12.2022 року був відсутній на роботі з не з`ясованих причин. За весь цей час позивач жодного разу не повідомляв відповідача щодо підстав своєї відсутності та не виходив на зв`язок. Довідку внутрішньо переміщеної особи позивача надала його дружина за допомогою месенджеру Viber з власного номеру телефону. Також за тиждень до звільнення дружину позивача було повідомлено про намір відповідача звільнити ОСОБА_3 відповідно до п.8-3 ст.36 КЗпП України. Проте, замість повідомлення відповідача про будь-які поважні причини своєї відсутності на роботі, з номеру дружини позивача за допомогою месенджеру Viber було надано заяву про звільнення за угодою сторін від 21.12.2022 року. Щодо підпису наказу виконуючим обов`язки директора закладу фахової передвищої освіти зазначив, що Бахмутський коледж транспортної інфраструктури є закладом фахової передвищої освіти відповідно до чинного законодавства, виконуючим обов`язки якого призначено ОСОБА_4 , відповідно до Наказу міністерства освіти і науки України від 22.04.2021р. № 169-К «Про виконання обов`язків директора» та Наказу Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації від 28.09.2022 року N° 211/165-22к «Про подовження строку виконання обов`язків директора Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури». Викладені обставини повністю спростовують доводи позивача щодо незаконності наказу на підставі підпису неналежною особою, оскільки відповідно до п.6 ч.3 ст.35 ЗУ «Про фахову передвищу освіту» керівник закладу фахової передвищої освіти має право видавати накази і розпорядження, надає доручення, обов`язкові для виконання всіма учасниками освітнього процесу і структурними підрозділами закладу фахової передвищої освіти. З 19.11.2022 року у роботодавців з`явилась законна підстава звільнення працівника відповідно до п.8-3 ст. 36 КЗпП України. Зазначив, що позивач не виходив на зв`язок з відповідачем, починаючи з 10.06.2021 року, інформації щодо причин його відсутності на робочому місці відповідач не мав, починаючи з 01.01.2022, тобто більш ніж 11 місяців поспіль, п`ять з яких обраховані вже після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (з 19.07.2022 по 19.12.2022 року), що не суперечить вимогам Закону. Також наказ про звільнення підписано правомочною особою, у зв`язку з чим звільнення позивача цілком відповідає вимогам чинного законодавства України, є правомірним та законним, на підставі чого просить у задоволенні позову ОСОБА_3 до Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури про визнання наказу про припинення трудового договору незаконним та поновлення на роботі відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вислухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 працював у Бахмутському коледжі транспортної інфраструктури на посаді завідувача відділенням за спеціальністю «Монтаж, обслуговування та ремонт автоматизованих систем керування рухом на залізничному транспорті».

10.06.2021 року ОСОБА_3 було затримано в порядку ст.208 КПК України у зв`язку з підозрою скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України.

Ухвалою слідчого судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12.06.2021 року ОСОБА_3 було відсторонено від посади завідувача відділенням автоматики Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури. Строк відсторонення ОСОБА_3 від займаної посади був продовжений судом (а.с.8-11).

Наказом в.о. директора Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури ОСОБА_4 №25к від 01.07.2021 року на виконання ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12.06.2021 року у справі №219/6044/21, у зв`язку з підозрою завідувача відділенням ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, його було відсторонено від посади завідувача відділенням Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури строком на 2 місяці до 10 серпня 2021 року (а.с.66).

Наказом в.о. директора Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури ОСОБА_4 № 50к від 29.11.2021 року внесено зміни до Наказу від 01.07.2021 року №25к «Про відсторонення від посади завідувача відділенням ОСОБА_3 » та викладено пункт перший в такій редакції: відсторонити ОСОБА_3 від посади завідувача відділенням Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури з 11 червня 2021 року до 31 грудня 2021 року включно (а.с.65).

Відповідачем було створено тимчасову комісію з проведення розслідування у відношенні ОСОБА_3 , якою останнього неодноразово було запрошено для надання пояснень з приводу обставин, які слугували підставою для проведення вказаного службового розслідування (а.с.56-58).

На адресу за місцем реєстрації ОСОБА_3 комісією неодноразово (24.09.2021, 27.09.2021, 30.09.2021) направлялись відповідні документи щодо проведення службового розслідування (а.с.61-63).

23.10.2021 року тимчасовою комісією з проведення службового розслідування було доручено Нєізвєстному О. , юрисконсульту Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури, члену тимчасової комісії з проведення розслідування у відношенні ОСОБА_3 надіслати кур`єрською доставкою «Нова Пошта» повідомлення про надання пояснень ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.55).

Згідно доповідної записки члена вказаної комісії Нєізвєстного О.О. від 01.10.2021 року 01.10.2021 року диспетчер кур`єрської доставки «Нова Пошта» засобами телефонного зв`язку повідомив, що ОСОБА_3 відмовляється від отримання документів, зазначаючи, що вони йому не потрібні (а.с.60).

Згідно довідки з Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м.Бахмут» від 04.10.2021 року, в медичних інформаційних системах ЕМСіМЕД та eHealth відсутня інформація про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звертався за отриманням медичної допомоги до закладу в період з 28.08.2021 року по 04.10.2021 року (а.с.64).

Згідно доповідної записки члена комісії Нєізвєстного О.О. від 20.10.2021 року, він повідомив, що ОСОБА_3 відсутній на роботі з 10 червня, тобто з моменту затримання. На зв`язок ОСОБА_3 не виходить, на кореспонденцію не відповідає. Його дружина, ОСОБА_6 , викладач коледжу, інформацію щодо можливих засобів зв`язку з ОСОБА_3 не надає. Адміністрації коледжу також невідомі засоби зв`язку з ОСОБА_3 . У зв`язку з чим на теперішній час виконати протокольне рішення тимчасової комісії з проведення службового розслідування не вбачається можливим (а.с.54).

Наказом № 45к від 20.12.2022 року про припинення трудового договору, виданим в.о. директора закладу фахової передвищої освіти ОСОБА_4, ОСОБА_3 , завідувача відділенням за спеціальністю «Монтаж, обслуговування та ремонт автоматизованих систем керування рухом на залізничному транспорті», звільнено з 26.12.2022 року. Причина звільнення - відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності з 03.01.2022 року понад 11 місяців. Підстави звільнення - відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад 4 місяці поспіль за ст.36 п.8-3 КЗпП України (а.с.6).

20.12.2022 року відповідачем на адресу позивача, зазначену у довідці від 12.09.2022 року № 3004- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.5), було надіслано лист з інформацією про звільнення з роботи, до якого додано копію відповідного наказу про звільнення та надано рекомендації щодо отримання трудової книжки (а.с.7).

21.12.2022 року ОСОБА_3 надав відповідачу власноруч написану заяву, згідно якої просив звільнити його з посади завідувача відділення за згодою сторін з 26.12.2022 року (а.с.69).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 Кодексу трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін. Строк трудового договору може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Підстави припинення трудового договору зазначені у статті 36 КЗпП України.

Згідно з п.8-3 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Наступними Указами Президента України від 14.03.2022 року, 18.04.2022 року воєнний стан продовжувався строком на 30 діб. Указом Президента України від 17.05.2022 року №322/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 року №2263-IX, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, строк дії воєнного стану в Україні продовжено на 90 діб, тобто до 25.08.2022 року. У подальшому, строк дії воєнного стану було продовжено.

Відповідно до ст.1 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтями 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

19 липня 2022 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01.07.2022 року, частину 1 статті 36 КЗпП України було доповнено пунктами 8-1, 8-2 і 8-3 такого змісту: 8-1) смерть роботодавця - фізичної особи або набрання законної сили рішенням суду про визнання такої фізичної особи безвісно відсутньою чи про оголошення її померлою; 8-2) смерть працівника, визнання його судом безвісно відсутнім або оголошення померлим; 8-3) відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.

Дану підставу (п. 8-3 ч.1 ст. 36 КЗпП) для припинення трудового договору не слід ототожнювати із звільненням у зв`язку з прогулом (пункт 4 статті 40 КЗпП). Для припинення дії трудового договору за відповідною підставою мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад 4 місяці поспіль; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад 4 місяці підряд (при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності).

Вбачається, що у випадку невиконання одночасно двох вищенаведених умов звільнення відповідно до такої підстави може бути визнано судом незаконним, наприклад, якщо працівник доведе, що протягом 4 місяців поінформував роботодавця про причини своєї відсутності.

Чотири місяці рахуються від дня, коли Закон № 2352 набрав чинності, тобто з 19 липня 2022 року, оскільки закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ч.1 ст.58 Конституції України).

З табелів обліку робочого часу, наданих відповідачем, вбачається, що ОСОБА_3 з 01.01.2022 року по 26.12.2022 року (день звільнення) був відсутній на роботі з нез`ясованих причин (а.с.67-68).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01.07.2022 року набрав чинності 19 липня 2022 року, а трудові відносини між Бахмутським коледжем транспортної інфраструктури та ОСОБА_3 були розірвані 26.12.2022 року, тобто більш ніж через 4 місяці з початку дії закону.

Представник відповідача вказує, що відповідно до табелів обліку робочого часу позивач з 01.01.2022 року по день звільнення був відсутній на роботі з не з`ясованих причин. За весь цей час позивач жодного разу не повідомляв відповідача щодо підстав своєї відсутності та не виходив на зв`язок. Довідку внутрішньо переміщеної особи позивача надала його дружина за допомогою месенджеру Viber з власного номеру телефону. Також за тиждень до звільнення дружину позивача було повідомлено про намір відповідача звільнити ОСОБА_3 відповідно до п.8-3 ст.36 КЗпП України, враховуючи, що відповідач не мав зв`язку з позивачем, а дружина позивача також працює в коледжі. Проте, замість повідомлення відповідача про будь-які причини своєї відсутності на роботі, з номеру дружини позивача за допомогою месенджеру Viber було надано заяву про звільнення за угодою сторін від 21.12.2022 року.

В судовому засіданні представник позивача вказав, що дійсно довідку внутрішньо переміщеної особи було надіслано за допомогою месенджеру Viber з номеру телефону дружини, що також працює у відповідача.

Між тим, особисто позивач не повідомив відповідача про місце свого знаходження, як і не повідомив роботодавця про причини своєї відсутності, особисто на зв`язок з роботодавцем жодним іншим чином не виходив, що не спростовано представником позивача. Відтак, у роботодавця була відсутня інформація про причини відсутності позивача на роботі.

Натомість 21.12.2022 року ОСОБА_3 надав відповідачу за допомогою месенджеру Viber з номеру телефону дружини заяву, згідно якої просив звільнити його з посади завідувача відділення за згодою сторін з 26.12.2022 року (а.с.69). Однак, як вказує представник відповідача, вказана заява не була розглянута, оскільки позивача було звільнено 20.12.2022 року.

Представник позивача вказує, що ОСОБА_3 було відсторонено від займаної посади, а тому певний період він був відсутній на роботі, однак на підтвердження вказаних обставин надав суду ухвалу слідчого судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17.02.2022 року, якою позивача було відсторонено від роботи лише до 17.04.2022 року (а.с.8-11).

Представник відповідача вказав, що вказану ухвалу слідчого судді від 17.04.2022 року вони не отримували. Позивач був відсторонений від посади завідувача відділенням Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури з 11 червня 2021 року до 31 грудня 2021 року включно. Інших ухвал щодо продовження запобіжного заходу позивачу відповідач не отримував. Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень, на день видання оскаржуваного наказу, як і на день складання відзиву на позов будь-які ухвали у справі № 219/9124/21 (кримінальне провадження) також відсутні. У зв`язку з чим відповідач не знав та не міг знати про продовження строку запобіжного заходу, обраного позивачу. Таким чином, починаючи з 01.01.2022 року відповідач не мав інформації щодо підстав відсутності позивача на роботі.

Твердження позивача про те, що він виходив на зв`язок з відповідачем після того, як зареєструвався як внутрішньо переміщена особа в м. Києві у вересні 2022 році, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки в судовому засідання безпосередньо представник позивача підтвердив, що позивач дійсно не здійснював свою трудову діяльність в цей період, не перебував на роботі ані фактично, ані дистанційно, особисто на зв`язок з роботодавцем не виходив. Більш того, позивачем суду не надано достовірних доказів того, що він повідомляв роботодавця про причини своєї відсутності. Між тим, відповідачем суду надано табелі обліку робочого часу, з яких вбачається, що ОСОБА_3 з 01.01.2022 року по 26.12.2022 року (день звільнення) був відсутній на роботі з нез`ясованих причин.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, працівник ОСОБА_3 тривалий час не з`являвся на робочому місці, тож брати роботодавцем пояснення у працівника не було жодної можливості.

В той час, як позивач особисто міг повідомити роботодавця про місце перебування та причини відсутності на роботі телефоном чи на електронну адресу відповідача. Однак як вказав в судовому засіданні представник позивача на електронну адресу роботодавця позивач не звертався та за телефоном також, а довідку внутрішньо переміщеної особи було надано за допомогою месенджеру Viber з номеру телефону дружини, бо позивач вважав, що цього достатньо, і для з`ясування причин відсутності позивача на роботі відповідач сам мав би телефонувати працівнику, писати йому та відвідувати вдома.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Більше 4-х місяців ОСОБА_3 на робочому місці не з`являвся, не повідомляв відповідача про причини своєї відсутності, особисто на зв`язок не виходив, отже, суд приходить до висновку про наявність у відповідача підстав для припинення дії трудового договору за ініціативою роботодавця, а саме: фактична відсутність працівника на робочому місці понад 4 місяці поспіль; відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад 4 місяці підряд.

Таким чином, дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_3 не суперечать вимогам Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01.07.2022 року.

Щодо зауважень позивача стосовно того, що оскаржуваний наказ був складений за підписом в.о. директора закладу фахової передвищої освіти, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.5 Наказу МОН України від 05.12.2019 № 1003-л «Про ліцензування освітньої діяльності» було оформлено ліцензії на провадження освітньої діяльності ліцензіатам у сфері фахової передвищої освіти згідно з переліком, відповідно до додатку 5.

Відповідно до п.33 додатку 5 до Наказу МОН України від 05.12.2019 № 1003-л «Перелік ліцензіатів, яким оформлено ліцензії на провадження освітньої діяльності у сфері фахової передвищої освіти» зазначено відповідача, а саме - Бахмутський коледж транспортної інфраструктури.

Ч. 1 ст. 27 Закону України «Про фахову передвищу освіту» визначено, що юридична особа має статус закладу фахової передвищої освіти, якщо вона отримала ліцензію на провадження освітньої діяльності у сфері фахової передвищої освіти і така діяльність є основним вилом діяльності цієї юридичної особи.

Ч.1 ст. 35 Закону України «Про фахову передвищу освіту» зазначено, що безпосереднє управління діяльністю закладу фахової передвищої освіти здійснює його керівник (директор, начальник тощо).

Таким чином Бахмутський коледж транспортної інфраструктури є закладом фахової передвищої освіти відповідно до чинного законодавства, виконуючим обов`язки якого призначено ОСОБА_7 , відповідно до Наказу Міністерства освіти і науки України від 22.04.2021р. № 169-К «Про виконання обов`язків директора» та Наказу Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації від 28.09.2022 року N° 211/165-22к «Про подовження строку виконання обов`язків директора Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури» (а.с.70-78).

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позивачем в ході судового розгляду не доведено фактів, на які він посилався, як на підстави позову, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання наказу про припинення трудового договору незаконним та поновлення на роботі.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України та відносить їх на рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 78, 89, 235, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд,

ухвалив:

в задоволенні позову ОСОБА_3 до Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури про визнання наказу про припинення трудового договору незаконним та поновлення на роботі - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя - О.М. Лапченко