Справа № 509/1204/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Кириченко П.Л.

при секретарі Осадченко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь, Одеської області з участю представника позивача адвоката Конової Л.М. та представника відповідача адвоката Батуріна С.Є. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину в зв`язку з її навчанням, суд

ВСТАНОВИВ:

13.03.2019р. з вищеназваною позовною заявою до суду звернувся позивач, який проживає у с. Миколаївка Одеського району Одеської області.

Позиція сторін:

У позовної заяві ОСОБА_3 наголосив, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.03.2008р. шлюб укладений між ним та відповідачкою ОСОБА_2 був розірваний, а їх син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишився мешкати разом з ним. 28.12.2018р. закінчився термін сплати аліменти на утримання дитини, які стягувалися з відповідачки на підставі рішення суду, оскільки син у цей день досяг повноліття. З 01.09.2017р. їх син ОСОБА_4 почав навчатися у Овідіопольському професійно-технічному аграрному училищі, яке повинний був закінчити 30.06.2020року. Оскільки мати матеріальної допомоги синові на навчання не надає, то позивач просив стягнути з відповідачки на його користь 1/4 частину зі всіх видів її заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для осіб даного віку починаючи з 01.01.2019р. і до закінчення дитиною 30.06.2020р. навчання.

На вказану позовну заяву позивачка подала заперечення у якому зазначила, що син навчається у Державному навчальному закладі «Одеський центр професійно-технічної освіти», яке розташоване в с.Овідіополь за рахунок держави; він щомісячно отримує стипендію в розмірі 490,00 гривень, якої достатньо для відвідування навчального закладу; під час навчання сина вона, через хворобу перенесла операцію в зв`язку з чим змушена була взяти гроші у борг на лікування, а тому сама потребувала матеріальної допомоги. Крім того відповідачка вказала, що вона добровільно надає синові матеріальну допомогу, а позивач не надав доказів своєї участі у утриманні сина. Враховуючи, що позивач не довів, що дитина потребує допомоги, а вона ухилялася від надання такої і могла її надати, то у задоволенні позову просила відмовити.

Рух справи:

15.03.2019 року судом першої інстанції було відкрито цивільне провадження, яке було вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

02.04.2019р. ОСОБА_5 подала до суду заперечення на позовну заяву (а.с.16-18,6670) у яких вона просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

02.07.2019р. до суду від представника позивача поступила відповідь на заперечення відповідачки.

Ухвалою від 02.03.2021р. підготовче засідання було закінчене і справ призначена до розгляду по суті.

Розгляд справи неодноразово відкладався в зв`язку з поданими заявами сторін, в тому числі і з причин пов`язаних з пандемією коронавірусу та початком війни розв`язаною Росією проти України.

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак представник позивача подав заяву про розгляд справи за їх відсутністю, а за наслідками розгляду справи позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з доводів викладених у позовної заяві.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак представник відповідача подав заяву про розгляд справи за їх відсутністю, а за наслідками розгляду справи у задоволенні позову просив відмовити з підстав, які вказані у відзиві на позов.

Дослідивши докази, які є у матеріалах справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку з наступним:

Обставини, які встановлені судом:

22.02.2000р. позивач ОСОБА_3 уклав з відповідачкою ОСОБА_5 шлюб, який рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.03.2008р. по справі 2-913/2008 був розірваний (а.с.6).

Під час шлюбу у подружжя ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_7 (а.с.5).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.12.2015р. по справі №509/4548/15-ц відповідачка ОСОБА_5 була зобов`язана сплачувати аліменти на користь ОСОБА_3 для утримання сина до досягнення ним повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.7).

За приписами частини першої статті 199 Сімейного кодексу України та пункту 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження навчання дочкою, сином; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі та наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Також для визначення розміру аліментів, який має бути стягнути з одного батьків на навчання дитини, суд повинний з`ясувати участь кожного з батьків у наданні матеріальної допомоги.

Крім того, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку або сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 Сімейного кодексу України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно довідки №113 від 04.03.2019р. (а.с.8) син сторін - ОСОБА_7 з 01.09.2017р. почав навчатися у Державному навчальному закладі «Одеський центр професійної освіти» (надалі ДНЗ «ОЦПО»), яке закінчив 22.06.2020р., що підтверджено довідкою ДНЗ «ОЦПО» №311 від 05.08.2020р. (а.с.108) та копією диплома кваліфікованого робітника К20 від 25.06.2020р.(а.с.106).

Отже позивачем доведений, а відповідачкою не заперечується факт навчання сина у вказаному навчальному закладі.

Суд вважає, що само по собі навчання у навчальному закладі не є підставою для автоматичного стягнення аліментів так як позивач повинний довести, що їх повнолітня дитина потребує матеріальної допомоги пов`язаної саме з навчанням.

Постановою ВС від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18 вказано, що суд при вирішенні питання про стягнення аліментів на навчання повинний з`ясувати вартість навчання, вартість підручників і проїзду до навчального закладу, вартість проживання у гуртожитку або орендованій квартирі за місцем знаходження навчального закладу.

Як встановлено судом, навчання ОСОБА_4 у ДНЗ «ОЦПО» відбувалося за рахунок держави і цей факт не заперечується сторонами.

Дана обставина свідчить про те, що батьки не повинні були оплачувати навчання сина у ДНЗ «ОЦПО», а також нести витрати на придбання підручників та іншого обладнання необхідного для навчання дитини.

Під час навчання ОСОБА_7 отримував стипендію за період з 01.01.2019р. по 01.07.2019р. по 490 гривень в місяць на загальну суму 2940,00 гривень, що підтверджено довідкою ДНЗ «ОЦПО» №311 від 05.08.2020р. (а.с.21) та довідкою ДНЗ «ОЦПО» №301 від 02.07.2020р.(а.с.57).

З довідки №205 від 01.06.2020р. ДНЗ «ОЦПО» вбачається, що з 12.03.2020р. і до завершення 22.06.2020р. навчання, через пандемію коронавірусу навчання у навчальному закладі відбувалося дистанційно в мережі «class-room», а з цього слідкує висновок, що дитина не потребувала витрат на проїзд до навчального закладу.

Таким чином судом не встановлено у чому саме виникла необхідність у наданні допомоги в зв`язку з навчанням сина.

Позивач ОСОБА_1 у своїх поясненнях (а.с.79) наголосив, що його він працює у ПАТ «ІСРЗ» і його заробітна плата складає 8000-9000 без відрахувань на податки і збори і на підтвердження цього надав довідку з Пенсійного фонду України форми ОК-5 (а.с.86-87), де зазначено, що його заробітна плата у 2019р. складала 9006,26 гривень на місяць. Оскільки його батьки, у будинку яких він проживає разом з сином, є особами похилого віку і є хворими, а він їх утримує, то цих грошей йому було не достатньо для надання допомоги повнолітньому сину в зв`язку його навчанням.

Суд критично відноситься до заяв позивача про те, що він утримує своїх батьків, так як жодних доказів цього він не надав. Більш того, з наданих ним свідчень вбачається, що вони є пенсіонерами і отримують пенсію (а.с.48). Не зважаючи на те, що батько позивача дійсно є хворою людиною (а.с.47,4950), однак він є головою Селянського (фермерського) господарства «Промінь», яке спеціалізується на вирощуванні сільськогосподарських культур (а.с.71), а тому отримує певний прибуток.

Так як позивач відмовився прибути у судове засідання і надати пояснення з вказаних питань, то суд вважає, що твердження позивача про витрати своїх коштів на утримання батька та матері є такими, що не заслуговують на увагу.

З цієї самої причини суд не має можливості з`ясувати участь позивача у наданні матеріальної допомоги, розмір цієї допомоги, а тому за вини позивача він позбавлений можливості остаточно визначитися щодо розміру аліментів, який має бути стягнутий з відповідачки.

Враховуючи викладене суд доходить до висновку позивачем не доведена дійсна необхідність надання матеріальної допомоги сину, яка пов`язана з його навчанням.

З довідки ТОВ «Арго ЛТД» №2903/01 від 29.03.2019р. (а.с.22), наказу №23/к від 16.03.2013р. (а.с.37) вбачається, що відповідачка ОСОБА_5 працювала підсобним робітником у цьому товаристві і за період з 01.12.2018р. по 28.02.2019р. отримала заробітну плату в розмірі 9343,91 грн тобто у середньому по 3100,00 грн за місяць.

Медичною документацією наданою відповідачкою (а.с.30-33;72-73) доведено, що ОСОБА_5 хворіла на серйозне захворювання в зв`язку з чим 11.06.2019р. перенесла операцію і у подальшому потребувала відповідного лікування.

З наданих фіскальних чеків (а.с.34-36) вбачається, що ОСОБА_5 у період з 10.06.2019р. по 14.06.2019р. майже одночасно оплатила операцію в сумі 37135,00 грн, на придбання ліків та медикаментів витратила 6480,00 грн., за сервісне обслуговування та інтенсивну терапію сплатила гроші в сумі 3580,00 гривень, а загалом витрати на лікування склали 47195,00 гривень.

З огляду на ці витрати у суду не викликає сумніву розписка громадянки ОСОБА_8 від 10.06.2019р. (а.с.83), згідно якої вона дала в борг ОСОБА_2 50000,00 гривень строком до 15.12.2019р., а також розписку (а.с.84), яку ОСОБА_2 10.06.2019р. видала ОСОБА_8 про те, що вона взяла у неї в борг ці 50000,00 гривень строком до 15.12.2019р., оскільки заробітної плати на ці витрати у відповідачки явно не вистачало.

Таким чином суд вважає доведеним, що певний час відповідачка сама потребувала матеріальної допомоги, а тому у цей період не мала змоги надавати таку допомогу синові на навчання.

Водночас, суд бере до уваги, що ОСОБА_2 у 2019 році у добровільному порядку надавала синові посильну матеріальну допомоги, у той час, як повнолітній син сам повинний був надавати їй допомогу в силу вимог ст. 202 СК України, оскільки вона через хворобу опинилась у скрутному матеріальному становищі.

Факт надання відповідачкою грошей синові підтверджено письмовими записами сина ОСОБА_4 , які є у матеріалах справи (а.с.95). Цей документ свідчить про те, що ОСОБА_2 не відмовлялась від надання матеріальної допомоги синові у добровільному порядку.

За приписами п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при поданні позову одним із батьків суд, у разі необхідності, може залучити до участі у справі повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв`язку з цим стягуються аліменти.

Для повного з`ясування всіх обставин по справі суд визнав за необхідне викликати до суду повнолітнього сина сторін ОСОБА_4 ..

Однак ОСОБА_7 , тобто особа відносно якої вирішувалося питання про стягнення з матері аліментів на його навчання, подав нотаріально посвідчену заяву про відмову з`являтися у суд на виклик суду (а.с.116). Таким чином суд був позбавлений можливості пересвідчитись про дійсну необхідність у матеріальної допомоги, яка була йому потрібна в зв`язку з його навчанням.

З тих самих підстав, суд вважає письмові записи сина сторін ОСОБА_4 про отримання ним у його матері ОСОБА_2 грошей на навчання (а.с.95) достовірними, та такими що заслуговують на увагу. Ці записи спростовують твердження позивача про те, що відповідачка відмовлялась від добровільного надання допомоги синові.

Крім того небажання ОСОБА_4 з`явитися до суду та надати свідчення про необхідність матеріальної допомоги пов`язану з його навчанням, суд розцінює як свідчення відсутності нагальної потреби у наданні йому такої матеріальної допомоги.

Статтею 198 СК України визначено, що обов`язок надання допомоги повнолітньої дитині, яка є непрацездатною і яка потребує матеріальної допомоги покладена на обох батьків.

Відтак, звертаючись до суду, позивач повинний довести, що він сам особисто надає допомогу синові на його навчання, однак таких відомостей ОСОБА_1 суду не надав.

За приписами ст.43 ЦПК України сторони у справі щонайменше повинні виявляти повагу до суду; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати суду всі наявні докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом та виконувати процесуальні дії, які встановлені законом або судом.

З огляду на вказане та на те, що позивач відмовився з`явитися у суд і надати суду пояснення про розмір та види допомоги, яку він особисто надає синові на навчання, то суд позбавлений можливості визначитися як з необхідністю стягнення з відповідачки аліментів на навчання сина так і у розмірі цих аліментів.

Отже, позивачем не доведена необхідність у матеріальної допомозі сину в зв`язку з його навчанням, а також розміру цієї допомоги про який він просить у позовної заяві.

У той же час відповідачкою доведено, що під час навчання сина вона через хворобу не могла надавати йому матеріальну допомогу, однак її надавала у добровільному порядку у розмірі який їй був по силам.

Проаналізувавши позицію сторін, їх ставлення до виконання своїх процесуальних обов`язків встановлених ст. 43 ЦПК України під час розгляду справи та дослідивши надані сторонами докази суд дійшов до висновку, що у позові повинно бути відмовлено.

Судові витрати

Позивач клопотань про стягнення судових витрат не заявляв, а тому суд це клопотання не розглядав.

Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві на позовну заяву (а.с.66-70) заявила клопотання про відшкодування судових витрат пов`язаних з надання їй правової допомоги в розмірі 5000,00 гривень. Таким чином суд має вирішувати питання про розподіл судових витрат відповідно до глави 8 ЦПК України.

На підтвердження понесених витрат відповідачка, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, до початку судових дебатів надала суду Договір про надання правової допомоги від 02.07.2019р., розрахунок суми гонорару у фіксованій сумі від 28.10.2022р. та дві квитанції про сплату нею суми гонорару адвокату в розмірі 5000,00 гривень.

Суд бере до уваги, що між адвокатом та відповідачкою 02.07.2022р. був укладений договір про надання правової допомоги де розмір гонорару визначений у твердій, фіксованій сумі в розмірі 5000,00 гривень, а тому саме ця сума має бути відшкодована іншою стороною незалежно від того коли ця сума буде сплачена чи до прийняття судом рішення по справі, чи після його прийняття.

Враховуючи значення справи для сторін, суд вважає, що понесені відповідачкою судові витрати на отримання правової допомоги пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмету спору і підтверджений вищевказаними документами, а тому доходить до висновку, що судові витрати повинні бути відшкодовані за рахунок позивача, оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовляє.

Крім того, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ст. ст. 4, 5 Закону України «Про судовий збір» позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду, а тому, оскільки у задоволенні позову було відмовлено, то в силу ч. 1 ст.141 ЦПК України, з нього повинно бути стягнено в дохід держави 768 гривень 40 копійок судового збору, тобто в розмірі, який був встановлений на час подання позову і які повинні були бути стягнені з відповідача у разі задоволення позову,

Керуючись ст.ст.2-13,77-80,133,137,141,258,259,263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у стягненні аліментів на користь позивача пов`язаних з навчанням сина ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 РНОКПП ( НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати за надання правової допомоги в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 РНОКПП ( НОМЕР_1 ) на користь держави 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривен 40 копійок) гривень судового збору.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції або безпосередньо до апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення.

Суддя Кириченко П.Л.