КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/8158/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/18600/21

22 серпня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Олійника В.І.

- Сушко Л.П.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2023 року, ухваленого під головуванням судді Гринчак О.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, в якому просив суд стягнути з відповідача 2 869,99 доларів США, з яких 2650 доларів США - сума основного боргу та 219,99 доларів США - відсотки за користування позикою.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 04.09.2020року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики. Факт укладення даного договору підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 04.09.2020року. ОСОБА_1 позичив у позивача грошові кошти у сумі 2 650 доларів США. Строк виконання обов`язку з повернення позичених коштів датується 01.10.2021року.

Період користування відповідачем позиченими грошовими коштами становить 434 дні (з 05.09.2020 року по 12.11.2021 року включно). За розрахунком позивача, загальна сума боргу за розпискою від 04.09.2020 року становить 2 650,00 доларів США (основний борг) + 219,99 доларів США (відсотки за користування позикою) = 2 869,99 доларів США.

Враховуючи той факт, що відповідач свої зобов`язання у встановлений договором строк не виконав, на вимоги щодо повернення грошових коштів не реагує, з метою захисту своїх майнових прав позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за розпискою у сумі 2 650 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 838,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив визнати розписку недійсною та скасувати рішення суду в частині стягнення боргу та судового збору, посилаючи на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не надано оцінки обставинам викладеним у відзиві на позовну заяву, зокрема, що кошти у борг не брав, оскільки вони з позивачем не дійшли згоди щодо строків повернення коштів, тому розписку він викинув в сміттєвий бак. Вказана обставина, на думку відповідача, свідчать про те що розписка не є оригіналом, але перевірити справжність розписки йому не дали можливості.

Крім того, зазначав, що судом не було враховано факт, що розписка, яка надана у якості доказу має суттєві виправлення, тоді як не містить застереження про виправлення, тому розписка не є належним доказом у справі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 04 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики у формі розписки, за якою відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 2 650,00 доларів США.

У розписці зазначено суму позичених коштів як цифровим, так і літерним способом. Однак розписка містить виправлення в даті повернення боргу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав відповідачу на підставі розписки від 04 вересня 2020 року грошові кошти у сумі 2 650,00 доларів США, а відповідач свої зобов`язання з повернення вказаних коштів не виконав, тому позовна вимога про стягнення грошових підлягає задоволенню в частині стягнення у валюті виконання основного зобов`язання, тобто у розмірі 2 650,00 доларів США.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712 цс 19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48 цс 21).

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції вірно враховано, що ОСОБА_2 на підтвердження позовних вимог було надано оригінал боргової розписки (а.с. 45б). Написана відповідачем розписка містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, їх паспортні дані і суму позики.

Враховуючи викладене, суд, встановивши фактичні обставини у справі,від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 , як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики, укладеним 04 вересня 2020 року з ОСОБА_2 не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач кошти у позивача в борг не брав, є безпідставними, оскільки спростовуються змістом розписки від 04 вересня 2020 року, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2 650 доларів США. Так, у розписці зазначено, що ОСОБА_1 отримав у борг у ОСОБА_2 кошти, а зі змісту статті 1046 ЦК України термін «отримав у борг» кореспондує зобов`язання повернути кошти.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 601/1473/19 (провадження № 61-6540 св 21).

Крім того, сам факт наявності у позивача цієї розписки підтверджує виникнення між сторонами правовідносин щодо отримання позики відповідачем.

Отже, наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2023 року.

Головуючий: Судді: