ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6273/23 Справа № 199/1377/23 Суддя у 1-й інстанції - Богун О.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк

на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2023 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі АТ КБ ПриватБанк, Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 28.10.2005 року банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 19.01.2023 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 32 925,21 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 30 541,35 грн та заборгованості за простроченими відсотками 2 383,86 грн.

Ураховуючи викладене, позивач виклав вимогу про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором № б/н від 28.10.2005 року станом на 19.01.2023 року в розмірі 32 925,21 грн та судовий збір в розмірі 2 684,00 грн.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ ПриватБанк заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.10.2005 року станом на 19.01.2023 року в розмірі 30 541,35 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклало вимогу про скасування оскаржуваного рішення в частині вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками, в задоволенні яких було відмовлено і задоволення позову повністю.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що Банком надані належні та допустимі докази у справі, зокрема відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку викладеними на банківському сайті, складає між позичальником та банком кредитний договір; та суд не врахував, що відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг погодився з умовами договору щодо розміру процентної ставки та порядком зміни процентів за користування кредитом. Обставини щодо укладення договору на певних умовах та існування заборгованості по процентах за кредитним договором у визначеному Банком розмірі підтверджено письмовими доказами, які жодним чином не спростовані.

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзив на апеляційну скаргу не подавав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що рішення суду оскаржене в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками, в іншій частині заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2023 року перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Судом першої інстанції установлено, що 28.10.2005 року відповідач ОСОБА_1 уклав з позивачем АТ КБ ПриватБанк кредитний договір № б/н у виді підписання заяви (а.с.77).

За умовами договору, викладеними у заяві, сторонами обумовлені: сума кредитного ліміту в розмірі 10 000,00 грн, базова процентна ставка: 3 % на місяць з розрахунку 360 днів на рік, строк дії кредитного ліміту: відповідає строку дії картки; порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості; погашення заборгованості за кредитним лімітом може відбуватись як шляхом внесення коштів на картку клієнтом, так і списанням банком коштів з дебетової картки (номер не зазначений); номер картки, наданий відповідачу: № 161919.

За відомостями з виписки за договором № б/н за період з 28.10.2005 року по 23.01.2023 року відповідач користувався кредитними коштами шляхом зняття готівки, оплати покупок, поповнення рахунку, а у період з 31.07.2014 року по 01.01.2023 року відбувались списання відсотків за користування кредитом, штрафів за прострочення кредиту, пені за прострочку за кредитом, та 15.01.2023 року по картці № НОМЕР_1 відбулось поповнення карткового рахунку через додаток Приват24 на суму 1 100,00 грн, залишок після операції: - 32 925,21 грн (а.с.37-74).

За відомостями з довідки щодо ОСОБА_1 , між АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_2 від 28.10.2005 року, терміном дії 10/12 «Картка Універсальна»; № НОМЕР_3 від 10.10.2012 року, терміном дії 10/16 «PKPVC CLASSIC CHIP CREDIT 1-4% FIRST PIN»; № 324322 від 22.01.2014 року, терміном дії 11/17, «Картка Універсальна mini»; № НОМЕР_4 від 12.11.2015 року, терміном дії 06/18, «Картка Універсальна GOLD»; № НОМЕР_1 , терміном дії 05/22, «Картка Універсальна GOLD» (а.с.76).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором № б/н від 28.10.2005 року в розмірі 32 925,21 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 30 541,35 грн та заборгованості за простроченими відсотками 2 383,86 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 30 541,35 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач умови кредитних договорів своєчасно і в повному обсязі не виконував, кредит не сплачував, чим порушив умови договору та вимоги статей 526, 527, 530 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина перша статті 633 ЦК України проголошує, що публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов, які включені до заяви позичальника чи містяться в Умовах і Правилах надання банківських послуг, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов та їх погодження сторонами кредитного договору, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Для вирішення спору в даній справі обов`язковим є з`ясування обставин щодо виникнення зобов`язання боржника сплатити певну суму отриманих в кредит коштів та процентів на користь іншої сторони у строк та в порядку відповідно до цивільно-правового договору.

Позовні вимоги щодо стягнення процентів Банк обґрунтовував наявністю домовленостей про процентну ставку за кредитним договором, що малася в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Розроблені Банком умови договору приєднання повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що інша сторона договору лише приєднується до тих умов, з якими вона ознайомлена.

Однак рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в апеляційній скарзі без встановлення відповідних фактів.

За недоведеності заявлених в позовній заяві фактів щодо ознайомлення позичальника ОСОБА_1 з Умовами та Правилами надання банківських послуг, такі Умови та Правила не можуть бути частиною договору.

Зазначення в заяві позичальника про ознайомлення позичальника з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ ПриватБанк не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому колегія суддів приходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Виходячи з викладеного, встановивши отримання відповідачем тіла кредиту в сумі 30 541,35 грн, що також підтверджується випискою з особового рахунку (а.с.37-74) та не спростовано відповідачем, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 30 541,35 грн.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження обставин щодо обґрунтованості нарахування процентів за кредитним договором, у тому числі у збільшеному розмірі, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність банком вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторонами було погоджено сплату відсотків за користування кредитними коштами та розмір відсоткової ставки 36 % річних, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно з частинами першою, третьою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини шоста статті 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Банком ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, у тому числі у збільшеному розмірі, враховуючи, що Умови та Правила надання банківських послуг не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки не містять підпису відповідача.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду апеляційної інстанції про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Зважаючи, що позивачем є юридична особа банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній без змін.

В іншій частині заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2023 року щодо стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 30 541,35 грн сторонами не оскаржувалося, а тому судом апеляційної інстанції не переглядалося.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2023 року.

Судді: