Номер провадження: 22-ц/813/2780/23
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28 грудня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Свяченої Ю.Б., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК», Державного реєстратора Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко Оксани Сергіївни, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав та запису про право власності, припинення права власності,

встановив:

29.12.2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом ТОВ «Украгродім ХК», Державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко О.С., за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та просив суд:

- витребувати з незаконного володіння земельні ділянки площею 0,0577 га з кадастровим номером :52:020:0121 та площею 0,003 га з кадастровим номером :52:020:0120, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення Державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 43769563 від 30.10.2018 року та внесеного на його підставі запису про право власності за номером 28658558;

- скасувати рішення Державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 43770476 від 30.10.2018 року та внесеного на його підставі запису про право власності за номером 28659342;

- припинити право власності ТОВ «Украгродім ХК» на земельні ділянки площею 0,0577 га з кадастровим номером :52:020:0121 та площею 0,003 га з кадастровим номером :52:020:0120, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2021 року, з урахуванням ухвали суду від 28.12.2021 року про виправлення описки в ньому від 07.12.2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (т.2, а.с. 6-23, 48-49).

17.12.2021 року представник відповідача ТОВ «Украгродім ХК» адвокат Кійко О.В. звернувся до суду із клопотанням про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Украгродім ХК» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн., витрати на сплату судового збору на видачу копії диску у розмірі 68,10 грн., а також витрати на направлення поштових повідомлень (т.2, а.с 28-31).

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2021 року заяву представника ТОВ «Украгродім ХК» про стягнення судових витрат задоволено (т.2, а.с. 44-47).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Украгродім ХК» 20000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 68,10 грн. витрат на сплату судового збору за видачу копій диску.

В апеляційній скарзі від 10.02.2022 року на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2021 року позивач ОСОБА_1 ставив питання про скасування вказаного судового рішення та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі (т.2, а.с. 54-66).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.02.2022 року було постановлено усунути заявнику апеляційної скарги недоліки останньої (т. 2, а.с. 86), яка була направлена на адресу ОСОБА_1 , зазначену ним в апеляційній скарзі (т.2, а.с.54, 94), проте не була ним отримана у зв`язку з його відсутністю за вказаною адресою (т.2, а.с.93).

У зв`язку з цим, ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.09.2022 року (тобто більше ніж через 7 місяців після подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу ОСОБА_1 було повернуто її заявнику (т.2, а.с.163).

З цих підстав, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду ОСОБА_1 ставить питання про скасування додаткового рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2021 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу та витрат на сплату судового збору за видачу копії диску звукозапису, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.72-76).

У відзивах на апеляційну скаргу представник ТОВ «Украгродім ХК» - адвокат Кійко О.В. та третя особа ОСОБА_4 просять додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення (т.2, а.с. 118-122, 180-190).

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання, у тому числі заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 - через свого представника адвоката Тарановського Д.С., Державний реєстратор КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко О.С., а також треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 через свого представника адвоката Іванишина О.О., оскільки за реєстрованим місцем свого знаходження, відсутні (т. 2, а.с.205-212).

При цьому, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 15.02.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 24.02.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної майже рік (т. 2, а.с. 84-85), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи клопотання про ухвалення додаткового рішення та стягуючи судові витрати, суд першої інстанції виходив із доведеності вимог (т.2, а.с. 44-47).

Колегія суддів погоджується з висновком суду, виходячи з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Украгродім ХК», Державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко О.С., за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав та запису про право власності, припинення права власності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (т.2, а.с.6-23).

Як було вказано вище, 17 грудня 2021 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат відповідачем на оплату професійної правничої допомоги грошових коштів у розмірі 20 000 грн., витрат на сплату судового збору на видачу копії диску у розмірі 68,10 грн. та витрат на направлення поштових повідомлень (т.2, а.с.28-31).

Вирішуючи дане питання, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до положень ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач в своєму відзиві зазначив попередній орієнтовний розрахунок судових витрат в сумі 10 000,00 грн.

У відповідності до п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція). Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У відповідності до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду (далі ВП ВС) від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), згідно якої ВП ВС звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції також обгрунтовано зазначив, що вищевказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постановах ВП ВС від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18), додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), а також у постанові Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

З огляду на вищевикладене, та враховуючи, що представник відповідача, як на підтвердження обґрунтування суми понесених відповідачем витрат на оплату правової допомоги, посилався на необхідні документи, та додав їх копії до матеріалів справи, які підтверджують понесення відповідачем витрат у сумі 20 000 грн. на отримання професійної правничої допомоги та 68,10 грн. витрат на оплату судового збору за видачу копії диску (т.2, а.с.32-40), суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність задоволення вказаних вимог представника ТОВ «Украгродім ХК».

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного додаткового рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки додаткове рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване додаткове рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28 грудня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.02.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра