Справа № 0417/2-2335/2011
Провадження № 2-др/202/41/23
27 липня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді - Бєсєди Г.В.
за участю секретаря Травкіної В.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності, -
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04.07.2023 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності повернуто до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська для ухвалення додаткового рішення, оскільки судом першої інстанції не вирішено питання стосовно судових витрат.
Згідно матеріалів справи до Дніпровського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2011.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2011 у складі головуючого судді Галічого В.М. у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Договір купівлі-продажу від 21.08.2000, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , визнано дійсним. Визнано за ОСОБА_2 право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: погреб з шийкою літ. «Д», фундамент службової прибудови літ. «а1», недобудовану службову прибудову літ. «а-2» та недобудований житловий будинок літ. «А», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з вимогами ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Судом у складі головуючого судді Галічого В.М. при постановленні рішення від 15.07.2011 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності не було вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

На час пред`явлення позову до суду діяв Декрет Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року № 7-93, який визначав правові засади справляння державного мита, об`єкти та розміри державного мита при звернення до суду.

Відповідно до підпункту а) ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» (у редакції, чинній на момент звернення до суду з даним позовом) ставка державного мита із позовних заяв була встановлена у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Первісна та зустрічна позовна заява є спором майнового характеру, а тому державне мито мало бути сплачено у розмірі 1% від ціни позову, але не менше 51 грн. та не більше 1 700 грн.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплачено державне мито у сумі 1 700 грн. Витрати на інформаційно-технічне забезпечення складають 120 грн., які також не сплачені позивачами по первісній та зустрічній позовній заяви.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні первісної позовної заяви відмовлено в повному обсязі судові витрати покладаються на ОСОБА_1 .

Враховуючи, що зустрічна позовна заява задоволена в повному обсязі сплачене державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення підлягають стягненню з відповідачів на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 141, 270 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 державне мито в сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 60 (шістдесят) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 державне мито в сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 60 (шістдесят) грн.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Г.В. Бєсєда