КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/4532/21 Головуючий у І інстанції - Чех Н.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя; припинити право спільної сумісної власності на машиномісце (гараж) № НОМЕР_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину машиномісця (гаражу) № НОМЕР_1 у порядку поділу спільного майна подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного машиномісця (гаражу) у порядку поділу спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що 15 жовтня 2016 року між нею та підданим Королівства Норвегії ОСОБА_1 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року у справі №755/1953/20.

У подружжя є дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилалася на те, що за час шлюбу, а саме 16 листопада 2016 року, на підставі договору купівлі-продажу вони придбали квартиру АДРЕСА_1 . 24 лютого 2017 року на підставі договору купівлі-продажу вони придбали машиномісце (гараж) № НОМЕР_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказувала, що оскільки майно придбане за час шлюбу, то воно належить дружині та чоловікову на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Право власності на майно зареєстровано за відповідачем, але шлюбного договору між сторонами не було укладено, домовленості щодо поділу майна не було досягнуто і між сторонами виник спір щодо поділу вказаного майна.

На підставі викладеного позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2021 року позов задоволено.

Припинено право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за громадянкою України ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , у порядку поділу спільного майна подружжя.

Визнано за підданим Королівства Норвегія ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , у порядку поділу спільного майна подружжя.

Припинено право спільної сумісної власності на машиномісце (гараж) № НОМЕР_1 , загальна площа 21,6 кв.м, яке розташовано у будинку АДРЕСА_1 .

Визнано за громадянкою України ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини машиномісця (гараж) № НОМЕР_1 , яке розташовано у будинку АДРЕСА_1 , у порядку поділу спільного майна подружжя.

Визнано за підданим Королівства Норвегія ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини машиномісця (гараж) № НОМЕР_1 , яке розташовано в будинку АДРЕСА_1 , у порядку поділу спільного майна подружжя.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з указаним рішенням відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи.

У мотивування вимог зазначав, що відповідач не був належним чином повідомленим про ініційований позивачем спір, як і не був у належний спосіб повідомлений про день та час судового розгляду.

Стверджував, що кошти, за які придбано спільне нерухоме майно, яке є предметом спору, належали йому до шлюбу, були його особистою приватною власністю, а тому спірне майно є також його особистою власністю.

Вказував, що згідно виписки з банківського рахунку від 01 жовтня 2021 року ОСОБА_1 21 жовтня 2016 року перерахував позивачу на її рахунок для придбання житла 120 000 доларів США; 25 листопада 2016 року - для придбання машиномісця 30 000 доларів США; 16 грудня 2016 року - для проведення ремонту житла 30 000 доларів США; 20 березня 2017 року - для проведення ремонту житла 15 000 доларів США; 18 вересня 2017 року - для придбання меблів та побутової техніки 25 000 доларів США.

Заперечував, що у нього є дочка від шлюбу з позивачкою та вважав, що запис про його батьківство зроблено ОСОБА_3 шляхом обману, тому він має намір його оскаржити.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі №755/4532/21 постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зауважив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Вказав, що апеляційний суд належним чином не встановив обставини справи, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, зокрема випискам з рахунків, наданих банком.

Відхиляючи доводи представника відповідача про те, що позивачка не працювала, не мала заощаджень та жодного джерела доходу, апеляційний суд посилався на те, що матеріали справи містять докази, що ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у ЗАТ «ОТП Банк» у розмірі 150 000 дол. США, які не повернула банку.

Проте, позивач отримала вказані кредитні кошти на підставі кредитного договору від 27 березня 2008 року, а рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року у справі №753/4821/13-ц з позивачки стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором. Натомість, спірне нерухоме майно придбано 16 листопада 2016 року та 27 лютого 2017 року, тобто більш ніж через вісім років після отримання позивачкою кредиту та через три роки після стягнення з позивачки на користь банку заборгованості по кредиту.

Послався на те, що одним із основних доводів апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив відповідача про дату судового засідання. У разі доведення цієї обставини це є безумовною підставою для скасування судового рішення, що передбачено пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Позивач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно придбано за час шлюбу сторін, а тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частинах.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 15 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та підданим Королівства Норвегії ОСОБА_1 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року у справі №755/1953/20.

Згідно зі свідоцтвом про народження, виданим повторно 09 березня 2017 року, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьки: батько ОСОБА_1 - підданий Королівства Норвегія, мати - ОСОБА_3

16 листопада 2016 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_9 , укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 120,1 кв.м. Квартира придбана за 149 600 грн.

24 лютого 2017 року між ТОВ «Укрбуд Девелопмент» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу машиномісця, за умовами якого ОСОБА_1 придбав машиномісце (гараж) № НОМЕР_1 , що розташований в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 21,6 кв.м. Гараж придбано за 45 000 грн.

Згідно з частиною третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_3 зазначила, що спірне майно придбано у період шлюбу, за її згодою та за грошові кошти, що є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю.

ОСОБА_1 , заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилався на те, що кошти, за які придбано спірне майно, належали відповідачу до шлюбу та були його особистою приватною власністю, а тому спірне майно є також особистою власністю відповідача. Також звертав увагу суду на банківські виписки, згідно яких 21 жовтня 2016 року він перерахував ОСОБА_3 на її рахунок для придбання житла 120 000 доларів США; 25 листопада 2016 року - для придбання машиномісця 30 000 доларів США; 16 грудня 2016 року - для проведення ремонту житла 30 000 доларів США; 20 березня 2017 року - для проведення ремонту житла 15 000 доларів США; 18 вересня 2017 року - для придбання меблів та побутової техніки 25 000 доларів США.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, доводи сторони відповідача, що перераховані ним ОСОБА_3 кошти були спрямовані на купівлю спірних квартири та машиномісця, є необґрунтованими, оскільки надані відповідачем банківські виписки підтверджують лише факт перерахування ОСОБА_3 коштів без зазначення їх цільового призначення.

Окрім того, розмір перерахованих грошових коштів не відповідає вартості придбаного нерухомого майна, адже згідно договорів купівлі-продажу, які є чинними та ніким не оспорювались, квартира АДРЕСА_1 придбана за 149 600 грн, а машиномісце (гараж) - за 45 000 грн.

При цьому, кошти перераховувались задовго до укладення договорів купівлі-продажу.

Отже, враховуючи викладене та зважаючи на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім`єю, проте позивач тривалий час знаходилась разом з донькою в Україні, тоді коли ОСОБА_1 - у Норвегії, неможливо достеменно встановити, що вказані грошові кошти були перераховані відповідачу саме для придбання спірного нерухомого майна, а не на інші потреби сім`ї.

До того ж, матеріали справи містять докази, що ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у ЗАТ «ОТП Банк» у розмірі 150 000 доларів США, які стягнуті з неї рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року у справі №753/4821/13-ц та які остання так і не повернула банку.

Як убачається з матеріалів справи, на укладення вказаних договорів купівлі-продажу на квартиру та машиномісце позивач, як дружина покупця, надавала згоду. Між подружжям шлюбний договір не укладався.

Таким чином, зважаючи на презумпцію спільності майна подружжя, а також на те, що відповідач не надав жодних належних та достовірних доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що спірне майно було придбано за його особисті кошти, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про поділ майна подружжя.

Заперечення відповідача, що у нього є дочка від шлюбу з позивачкою, а також посилання на те, що запис про його батьківство зроблено ОСОБА_3 шляхом обману, не беруться колегією до уваги, оскільки згідно наявної у справі копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьком є ОСОБА_1 - підданий Королівства Норвегія. Зворотного суду станом на час розгляду справи не надано, доказів скасування запису про батьківство ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача, чим було позбавлено можливості подати відзив на позовну заяву та захистити свої права та інтереси не заслуговують на увагу суду, оскільки можливість подати свої заперечення проти позову та надати відповідні докази на підтвердження своєї позиції була забезпечена шляхом перегляду заочного рішення та відповідно перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Окрім того, зазначаючи в апеляційній скарзі про неналежне повідомлення відповідача про розгляд даної цивільної справи, відповідач не посилався на це як на підставу для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи такою обставиною необхідність подання до апеляційного суду нових доказів, які не були досліджені судом першої інстанції.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник