ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 675/2109/21

Провадження № 22-ц/4820/1354/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю представника апелянтки,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про права на спадщину, та визнання права власності на частину житлового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області в складі судді Демчука П.В. від 01 травня 2023 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з цим позовом до відповідача, вказувала що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ізяслав помер ОСОБА_3 батько позивачки і відповідача ОСОБА_2 . ОСОБА_3 був власником частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

На день смерті ОСОБА_3 разом з ним в житловому будинку були зареєстровані позивачка ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (мати спадкодавця) та відповідач ОСОБА_2 11.03.2019 року позивачка подала приватному нотаріусу Ізяславського районного нотаріального округу Шмигельському Ю.П. заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 і на підставі цієї заяви нотаріусом заведено спадкову справу № 56/2019. Також 11 березня 2019 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Відповідач ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався.

ОСОБА_2 був зареєстрований із спадкодавцем за однією адресою, проте фактично там не проживав тривалий час як до, так і після смерті спадкодавця.

Відповідач ще до досягнення повноліття був засуджений до покарання у виді позбавлення волі, після відбуття покарання повторно засуджувався та перебував у місцях позбавлення волі. З часу першого ув`язнення і по теперішній день відповідач лише двічі приїздив до будинку, в якому був зареєстрований перший раз, коли батько перебував у лікарні, а другий раз на похорон батька.

10.06.2021 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину на частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4

27.11.2021 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину на належної ОСОБА_3 (1/4 частку від цілого будинку) житлового будинку АДРЕСА_1 . У цьому ж свідоцтві про право на спадщину вказано, що належної ОСОБА_3 частки цього ж житлового будинку належить відповідачу, якому свідоцтво про право на спадщину ще не видане.

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 05.09.2021 року та рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20.07.2020 року позивачка є власницею земельних ділянок по АДРЕСА_1 (для будівництва і обслуговування житлового будинку і для ведення особистого селянського господарства).

Вказувала, що вона єдина прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , однак не може в повній мірі оформити свої спадкові права на спадкове майно в силу неправильного трактування нотаріусом положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Нотаріус ототожнив факт постійного проживання разом із спадкодавцем з фактом реєстрації особи у конкретному місці, з чим вона не погоджується.

Уточнивши в листопаді 2022 року позовні вимоги, позивачка просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 18.10.2022 року приватним нотаріусом Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю.П. на ім`я ОСОБА_2 на право власності на належної спадкодавцеві ОСОБА_3 частки в житловому будинку з прибудовами та надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за № 2193; визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що по АДРЕСА_1 .

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 01 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду як незаконне та задовольнити позов. На її думку, суд першої інстанції помилково ототожнив факт постійного проживання спадкоємця разом з спадкодавцем з фактом реєстрації особи в конкретному місці, оскільки державна реєстрація відповідача у житловому будинку за місцем проживання спадкодавця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті за зареєстрованою особою. Протягом багатьох років до дня смерті ОСОБА_3 та станом на день його смерті відповідач не проживав разом з ним за зареєстрованим місцем проживання по АДРЕСА_1 . Відповідач лише двічі приїздив до помешкання батька - коли батько перебував в критичному стані в лікарні, а другого разу - на його похорони. Відповідач особисто вказав, що він з 2014 року проживає у місті Києві з жінкою та працевлаштований там. Відповідач на час відкриття спадщини не проживав постійно разом із спадкодавцем, а відтак неподання ним протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини заяви про її прийняття, є свідченням того, що спадщина ним не прийнята.

В засіданні апеляційного суду представник апелянтки підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній мотивів.

Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належно повідомленим про розгляд справи.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Ізяслав помер ОСОБА_3 батько позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 . До кола спадкового майна ОСОБА_3 належала частина житлового будинку АДРЕСА_1 .

На день смерті ОСОБА_3 за вказаною адресою були зареєстровані його спадкоємці першої черги за законом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (сторони в справі) та матір спадкодавця ОСОБА_4

11 березня 2019 року на підставі поданої ОСОБА_1 заяви про прийняття спадщини приватним нотаріусом Шепетівського районного нотаріального округу Шмигельським Ю.П. заведено спадкову справу № 56/2019. ОСОБА_4 подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини.

Приватним нотаріусом Шмигельським Ю.П. 27 листопада 2021 року видане свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем частки житлового будинку з прибудовами та надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_3 , є його дочка ОСОБА_1

18 жовтня 2022 року нотаріус видав свідоцтво на іншу частку цього ж будинку на ім`я спадкоємця ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 05.09.2021 року та рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20.07.2020 року позивачка є власницею земельних ділянок по АДРЕСА_1 (для будівництва і обслуговування житлового будинку і для ведення особистого селянського господарства).

Так, рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області 20 липня 2020 року у справі № 675/2693/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Ізяславської міської ради визнано за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом, право власності на частку земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :01:002:0385, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- частку земельної ділянки загальною площею 0,0235 га, кадастровий номер :01:002:0386, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: м. Ізяслав, Хмельницької області, яка за життя належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно матеріалів вказаної справи № 675/2693/19 суд врахував заяву від імені відповідача ОСОБА_2 про визнання позову, що надійшла з м. Боярка Київської області. При цьому в суді ОСОБА_2 ствердив, що не знав про розгляд цієї справи судом і жодних заяв до суду не направляв.

Наведене підтверджується матеріалам справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин, що можуть бути підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я відповідача, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції є безпідставними.

Так, згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно ст.ст. 1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст. 1269 ЦК України).

Згідно з пунктом 12 частини 1 статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до регістру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Частинами 2, 6 статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно констатував, що на день смерті спадкодавця ОСОБА_3 за адресою по АДРЕСА_1 відповідач мав зареєстроване місце проживання за цією адресою.

Суд також встановив, що відповідач періодично приїжджав та проживав у спірному будинку разом з своїм батьком ОСОБА_3 .

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, пояснень відповідача, в певні періоди він тимчасово проживав в м.Києві, а також в с. Велика Загорівка Чернігівської області.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних даних про інше постійне місце проживання відповідача позивачка не довела достатніми та допустимими доказами, а суд відповідно не встановив, що відповідач ОСОБА_2 має інше постійне місце проживання, відмінне від зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання.

Суд першої інстанції обґрунтовано не застосував правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 27.02.2019 року (справа №471/601/17-ц), 10.04.2020 року (справа №355/832/17), на які посилалася апелянтка, оскільки у вказаних справах на підставі достатніх та допустимих доказів судами було встановлено інше постійне місце проживання особи (із зазначенням конкретної адреси місця проживання), відмінне від його зареєстрованого місця проживання.

Відтак, враховуючи наведені обставини, а також засади справедливості та добросовісності, суд прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті свого батька відповідно до норми ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Відповідач, що належно прийняв спадщину після смерті батька, мав право на спадкування як спадкоємець першої черги за законом, а отже, підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на його ім`я відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 01 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 серпня 2023 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк