Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.07.2023 Справа №607/11738/22

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участю секретаря судового засідання Кілик М. В.,

представника позивача, адвокатки Магдич О. О.,

представника відповідача, адвокатки Сампари Н. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_1 30 листопада 2021 року уклав із відповідачем ОСОБА_2 договір позики, за яким передав останньому в позику кошти в сумі 552 000 доларів США. Відповідач власноручно отримав і перерахував дані кошти, після чого склав розписку, згідно якої зобов`язався повернути суму боргу до 30 січня 2022 року.

Таким чином, договір позики укладений у формі, що відповідає вимогам ст. 1047 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Після настання терміну повернення позики ОСОБА_1 багаторазово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти. ОСОБА_2 неодноразово обіцяв, що поверне гроші, мотивуючи прострочення важким матеріальним становищем, іншими обставинами та щоразу встановлюючи нові терміни повернення. Однак своїх зобов`язань боржник не виконує і на даний час ігнорує вимоги позивача.

Більше того, уже після настання терміну повернення боргу ОСОБА_2 відчужив належне йому нерухоме майно на користь дружини, що свідчить про те, що він заздалегідь прагне унеможливити виконання рішення суду про примусове стягнення боргу. Позивачу відомо, що відповідачу на праві власності належало певне нерухоме майно, а саме частки у квартирах за наступними адресами:

1/2 частина квартири АДРЕСА_1 ;

1/2 частина квартири АДРЕСА_2 .

За умовами договору позики сума боргу повинна бути повернута до 30 січня 2022 року. Однак уже після того, як строк виконання боргового зобов`язання минув і позивач почав звертатись до ОСОБА_2 із наполегливими вимогами сплатити борг, останній відчужив вищевказані частки у квартирах на користь своєї дружини. 15 лютого 2022 року відповідач укладає два договори дарування, за якими дарує на користь своєї дружини ОСОБА_3 обидві частки квартири. Таким чином, ОСОБА_2 штучно створив ситуацію, при якій у нього на даний час відсутнє у власності будь яке нерухоме майно.

Такі дії відповідача свідчать про його недобросовісну поведінку та прагнення уникнути відповідальності за договором позики від 30 листопада 2021 року.

З огляду на вказане, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 552 000 доларів та судові витрати.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сташків Н. М. 20 вересня 2022 року відкрито провадження у справі № 607/11738/22, постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

10 жовтня 2023 року відповідачем подано суду відзив на позов. За його змістом, жодного договору позики між ним та позивачем укладено не було. Документ, наданий позивачем в якості доказу виникнення боргових зобов`язань розписка від 30 листопада 2011 року є фіктивною, оскільки в цей день таку суму коштів йому позивач не передавав і передавати не міг.

Сторони знають один одного вже давно, так як разом вчилися у ВНЗ, позивач довгий час був державним службовцем, а відповідач займався бізнесом. Офіційно відповідач є фізичною особоюпідприємцем та займається роздрібною торгівлею будівельногосподарськими товарами.

Приблизно в 2020 році він познайомився із бізнесменом ОСОБА_4 із ІваноФранківська, останній запропонував знайти спонсорів, які готові вкласти кошти в будівельний бізнес, де в Умані Черкаської області будується великий ТРЦ.

Відповідач запропонував таку ідею позивачу, він одразу не погодився, сказав, що йому потрібно обміркувати. Через певний період часу (приблизно тиждень) позивач зателефонував відповідачу, вони поговорили. ОСОБА_1 поставив умови, так як вони друзі, а він в минулому державний службовець і щоб у правоохоронних органах не виникало питання, звідки у нього такі кошти, так як в декларації вони вказаними не були, позивач вирішив здійснювати такий роду бізнес через відповідача. Працювали вони в такому напрямку більше року, від кожної суми, яку він давав позивач отримував 10%. Було таке, що він давав відповідачу різні суми, ніколи не було фіксованого розміру суми, але всі відсотки він отримував. За кожну операцію передачі грошей відповідач ОСОБА_5 писав розписки. В загальному він написав приблизно 1015 розписок на суму 552 000 доларів США.

ОСОБА_4 (із слів позивача, він попав в ДТП) перестав виплачувати кошти та повертати борг, а це було приблизно в жовтні 2021 року, внаслідок цього у сторін виник конфлікт, погрози зі сторони позивача та інші неприємні моменти у спілкуванні та принижуванні відповідача як людини.

Відповідач думав, що ОСОБА_4 зв`яжеться з ним і вони вирішать в правовому полі всі нюанси і кошти позивачу будуть повернені, ОСОБА_2 старався всіма силами повертати кошти позивачу. В підтвердження надав копію квитанцій пересланих коштів позивачу через монобанк в сумі 201 900 грн, в загальному відповідач повернув позивачу 50 000 доларів США із загальної суми боргу, які він вклав у бізнес. У свою чергу відповідач ОСОБА_2 звернувся в поліцію і за даним фактом ним написана заява і відомості внесені в ЄРДР за № 0000982 за ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі КК України) відносно ОСОБА_6 , як здійснення шахрайських дій щодо ОСОБА_7 . Відповідно Тернопільським міським відділом поліції Головного управління національної поліції в Тернопільській області на даний час проводиться розслідування матеріалів кримінального провадження.

Факт не передачі коштів в сумі 552 000 доларів США саме 30 листопада 2021 року засвідчує і запис, який був здійснений відповідачем із позивачем 03 лютого 2022 року тривалістю 07 хв. 11 сек.

Розписка була написана ним тільки тому, що позивач погрожував розправитися зі ним, погрожував сім`ї, а також рідним. Тому у відповідача іншого вибору не було, як написати розписку такого змісту.

Виходячи із вищевказаного позивачем надана суду розписка не є первинним документом, який підтверджує факт передачі коштів від позивача до відповідача. Документ був укладений фіктивно, бо дії, описані в даному документі фактично не відбувались в момент складення цього документа, як і не відбувались в інший час.

Згідно із ст. 1046 ЦК України договір позики є укладенням з моменту передавання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Оскільки 30 листопада 2021 року не відбулось моменту передачі коштів від позивача відповідачу, як і не відбувалось в інший день, договір позики між сторонами укладений не був, а відповідно немає боргу відповідача перед позивачем в межах заявленого позову.

Згідно вимог ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов`язків. В події, яка викладена в позовній заяві не відбулось дії, за яких би одна із сторін щось набула, або якось змінились її цивільні права. Сторони як до укладання вказаної розписки, так і після мали спільні права в веденні бізнесу, отримання відсотків від суми вкладених коштів у бізнес і т.д.

Отже, дана розписка не є правочином в розумінні ЦК України.

Відповідач, розуміючи дійсну природу коштів, які були вкладені у бізнес позивачем, складаючи розписку ні в якому разі не розглядав її як правочин, передбачений ст. 1046 ЦК України, а розглядав її виключно як внутрішній документ між партнерами в бізнесі. Це була письмова обіцянка відповідача після повернення цих коштів роботи бізнесу безпосередньо ОСОБА_8 , якому вони були передані протягом 1,5 року поспіль, а не одноразово як вказано в розписці.

Позивач, зловживаючи правом щодо звернення до суду з позовом про стягнення боргу вводить суд в оману, посилаючись на документ, який має іншу природу та іншу суть, не таку, як вказано в позовній заяві і позивачу це достатньо відомо.

Відповідач просив суд, досліджуючи дану розписку, виявити справжню правову природу укладеного документа незважаючи на його формальні реквізити і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки.

Враховуючи вищенаведене, просив у задоволенні позову відмовити.

20 жовтня 2023 року судом зареєстровано відповідь на відзив, подану позивачем, який просив врахувати викладені у ній аргументи при розгляді справи по суті.

Щодо заперечень відповідача проти факту укладення договору позики та посилання на іншу правову природу правочину, ОСОБА_1 вказав, що жодних інвестиційних договорів, контрактів, накладних, бізнесових проектів та будьяких інших документів, пов`язаних із будівництвом торговорозважального комплексу в місті Умані, як про це безпідставно стверджує відповідач в відзиві, позивач не вивчав і не підписував, участь у даних проектах як інвестор не приймав.

Якби твердження ОСОБА_2 про спільну інвестиційну участь у будівництві торговорозважального комплексу в місті Умані були правдивими, свідченням цього були б укладені у належній формі договори, контракти тощо. У жодному разі позивач не інвестував би кошти у будівництво невідомого об`єкту без детального ознайомлення із проектнодозвільною документацією на будівництво та її комплексною правовою експертизою.

ОСОБА_2 справді є його давнім знайомим, їх раніше поєднували тривалі дружні стосунки, у зв`язку з чим відповідач до певного періоду часу користувався довірою позивача. Він звернувся до нього з проханням про позику великої суми грошей і запевнив, що має прибутковий бізнес, пов`язаний із участю будматеріалами у будівництві великих об`єктів; проект, зі слів ОСОБА_2 , передбачав великий і гарантований прибуток, а тому кошти позивачу він обов`язково поверне.

В момент укладення договору позики ОСОБА_1 сприймав слова ОСОБА_2 як правдиві, оскільки знав, що він займається торгівлею будівельними матеріалами, а отже цілком ймовірно міг мати контракти на поставку будматеріалів замовникам, що ведуть будівництво. Саме тому позивач погодився позичити йому кошти. Більше того, значну частину коштів, які він передав відповідачу, були ним також позичені.

Сума у 552 000 доларів США дійсно передавалась не одномоментно. У період з серпня 2021 року по 30 січня 2022 року відповідач отримував від позивача кошти частинами. Сума, що вказана у останній розписці, відповідає сумі усіх коштів, які отримані у позику протягом вказаного періоду часу.

Щодо тверджень відповідача про написання розписки 30 листопада 2021 року внаслідок погроз та застосування насильства, то попередні розписки ОСОБА_2 на суму 528 000 доларів США від 19 серпня 2021 року, 04 вересня 2021 року та від 28 вересня 2021 року свідчать про те, що кошти від позивача він отримував протягом тривалого часу і на дуже великі суми. Отже, якщо впродовж такого тривалого часу позивач вчиняв неправомірні дії щодо відповідача, примушував його писати розписки про позику коштів, які він реально від позивача не отримував, то відповідач мав достатньо часу і можливості звернутись за захистом своїх прав до правоохоронних органів. За такий значний період часу, у разі, якби неправомірні дії з боку позивача дійсно мали місце, досудове слідство мало можливість провести відповідну перевірку тверджень ОСОБА_2 . Проте таких звернень до правоохоронних органів з боку відповідача не надходило, що свідчить про надуманість та бездоказовість його заперечень проти позову. Крім того, у приватних розмовах відповідач неодноразово визнавав факт існування боргу, запевняв у своїх намірах повернути борг та щоразу встановлював нові строки.

Щодо заперечень проти договору позики за безгрошовістю, позивач покликається на постанову Верховного суду № 725/5212/19 від 12 травня 2022 року, у якій викладено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будьякому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, той факт, що частину грошових коштів, які вказані у розписці, позичальник отримав до складання самої розписки, не є підставою вважати договір позики фіктивним.

Отож, позивач вважає, що відповідач порушив свої зобов`язання щодо належного та своєчасного повернення боргу, а висловлені ним у відзиві проти позову заперечення є неправдивими, бездоказовими та надуманими, спрямованими на намагання уникнути цивільноправової відповідальності за договором позики.

21 грудня 2022 року представник відповідача, адвокатка Сампара Н. М. надіслала на електронну адресу суду пояснення, у яких зазначила, що правовою підставою звернення ОСОБА_1 з даним позовом є стягнення боргу за розпискою від 30 листопада 2021 року, тобто за договором позики. Як вбачається з даної розписки, ОСОБА_2 позичив в ОСОБА_1 15 мільйонів 900 тисяч гривень, що еквівалентно 552 000 доларів США та зобов`язується повернути до 30 січня 2022 року, а також, що сума отримана і перерахована власноручно.

30 листопада 2021 року ОСОБА_2 не отримував від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 15 мільйонів 900 тисяч гривень, що еквівалентно 552 000 доларів США, та жодних грошових коштів, даний факт сам позивач підтверджує у відповіді на відзив. Із аналізу зазначених абзаців залишається незрозумілим, яку суму, на думку позивача, було передано ОСОБА_2 31 листопада 2021 року, оскільки поряд з розпискою, яка лежить в основі позову ОСОБА_1 посилається на інші розписки, а саме від 19 серпня 2021 року, 04 вересня 2021 року, 28 вересня 2021 року із зазначенням іншої суми, а саме 528 000 доларів США.

Поза розумним сумнівом, складно уявити, як можна власноручно отримати та перерахувати 15 мільйонів 900 тисяч гривень, що еквівалентно 552 000 доларів США, а також те, яким чином відбувалася одномоментна передача вказаних коштів та в якому місці, в який час, оскільки про це не зазначено в розписці.

Відповідач стверджує, що від ОСОБА_1 не отримував грошових коштів, доказів того, що він отримував будьякі кошти немає, а тому сторона відповідача вважає, що розписка від 30 листопада 2021 року є фіктивною, оскільки жодна зі сторін не вчинила дій та не виявила волі, спрямованих на реальне виконання укладеного правочину.

Розписка від 30 листопада 2021 року, яка наявна в матеріалах справи складена під примусом застосування насилля та погрозою розправи з ОСОБА_2 та його рідними, що підтверджується звукозаписом. В подальшому ОСОБА_1 використовував дану розписку для шантажу ОСОБА_2 . Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні правовідносини договору позики, натомість між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено усний тристоронній договір про співпрацю. Відповідно до умов цього тристороннього усного договору про співпрацю ОСОБА_2 брав в ОСОБА_1 грошові кошти під 10% від суми, які в подальшому передавав ОСОБА_9 для ведення бізнесу будівництва торгового центру в Умані.

Безпосередній факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 10% від кожної отриманої суми підтверджується наступними квитанціями та не заперечується позивачем:

Квитанцією монобанку від 08 жовтня 2021 року, сума 14 000 грн;

Квитанцією монобанку від 27 жовтня 2021 року, сума 8 000 грн;

Квитанцією монобанку від 28 жовтня 2021 року, сума 8 000 грн;

Квитанцією монобанку від 29 жовтня 2021 року, сума 8 000 грн;

Квитанцією монобанку від 30 жовтня 2021 року, сума 8 000 грн;

Квитанцією монобанку від 15 листопада 2021 року, сума 16 000 грн;

Квитанцією монобанку від 08 грудня 2021 року, сума 41 000 грн;

Квитанцією монобанку від 08 грудня 2021 року, сума 41 000 грн;

Квитанцією монобанку від 07 червня 2022 року, сума 800 грн;

Квитанцією монобанку від 03 червня 2022 року, сума 4 000 грн;

Квитанцією монобанку від 07 червня 2022 року, сума 3 000 грн;

Квитанцією монобанку від 26 березня 2022 року, сума 5 000 грн;

Квитанцією монобанку від 28 березня 2022 року, сума 5 000 грн;

Квитанцією монобанку від 29 березня 2022 року, сума 5 000 грн;

Квитанцією монобанку від 05 квітня 2022 року, сума 3 900 грн;

Квитанцією монобанку від 08 квітня 2022 року, сума 7 000 грн;

Квитанцією монобанку від 15 квітня 2022 року, сума 5 000 грн;

Квитанцією монобанку від 07 травня 2022 року, сума 3 400 грн;

Квитанцією монобанку від 09 травня 2022 року, сума 2 600 грн;

Квитанцією монобанку від 12 травня 2022 року, сума 5 000 грн;

Квитанцією монобанку від 13 травня 2022 року, сума 3 000 грн;

Квитанцією монобанку від 14 травня 2022 року, сума 5 000 грн;

Квитанцією монобанку від 18 травня 2022 року, сума 1 000 грн;

Квитанцією монобанку від 18 травня 2022 року, сума 9 000 гри.;

Квитанцією монобанку від 21 травня 2022 року, сума 3 600 грн;

Квитанцією монобанку від 23 травня 2022 року, сума 3 600 грн;

Квитанцією монобанку від 24 травня 2022 року, сума 5 000 грн;

Квитанцією монобанку від 24 травня 2022 року, сума 1 000 грн.

Таким чином, можна зробити висновок, що договірні відносини виникли набагато раніше, а саме з січня 2021 року.

Разом з тим, факт відсутності існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правовідносин, що випливають з договору позики підтверджується записом телефонної розмови. На вказаному записі розмови ОСОБА_1 чітко визнає наявність відносин, що випливають з укладеного усного тристороннього договору, а саме визнає факт отримання відсотків за передані кошти (03:20 03:33 вказаного запису), більше того висловлює своє незадоволення вказаними відсотками та згадує про третю особу, яка присутня у цих договірних відносинах.

На вказаному записі телефонної розмови відображена істинна причина написання розписки від 30 листопада 2021 року, яка стала предметом позову. Позивач погрожує показати фіктивну розписку батькам та дружині ОСОБА_2 через затримку в отриманні відсотків. ОСОБА_1 зазначає «що виселить з квартири і вивезе до лісу», «буде чіпати ОСОБА_10 і батьків».

Додатково фіктивність розписки від 30 листопада 2021 року та не передання у вказаний день жодних грошових коштів з боку позивача відповідачу, підтверджує календарний розрахунок вчинення розписки, а саме:

в межах телефонної розмови, яка мала місця 03 лютого 2022 року та долучена до матеріалів справи, позивач, висловлює своє незадоволення щодо неотримання грошових коштів від ОСОБА_2 вже протягом семи місяців;

якщо провести математичнокалендарний розрахунок шляхом відліку від 03 лютого 2022 року, договір позики мав бути укладеним 03 липня 2021 року, проте дата складення розписки, яка лежить в основі позову є 30 листопада 2021 року, тобто ще через чотири місяці з моменту початку реальної та фактичної співпраці.

В правових відносинах між позивачем та відповідачем 30 листопада 2021 року, грошові кошти не передавалися.

Сторона відповідача вказує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будьякий правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у справі № 725/5212/19 від 12 травня 2022 року.

Таким чином, розписка від 30 листопада 2021 року (договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) є фіктивним, тобто спрямованим на приховання реальних наслідків правочину, а саме усного багатостороннього договору про співпрацю. Додатковим умислом, з яким складалася розписка, є подальший шантаж ОСОБА_2 у випадку незадоволення ОСОБА_1 результатами ведення спільного бізнесу.

Факт отримання відсотків позивачем визнано в телефонній розмові та не заперечено додані банківські квитанції. Також, поза розумним сумнівом є очевидно фіктивність розписки, виходячи з дати її складення.

Разом з тим, ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 належить на праві власності 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, як вбачається з інформаційної довідки № 317238928, вказана квартира належить ОСОБА_1 на підставі договору купівліпродажу квартири, серія та номер: 2704, виданий: 29 жовтня 2022 року, видавник: ОСОБА_11 , приватний нотаріус Тернопільського міського округу, Тернопільської області. Вказана квартира була відчужена в користь ОСОБА_1 безоплатно, проте під тиском та погрозами фізичною розправою оформлено договором купівлі-продажу.

10 березня 2023 року представник позивача, адвокатка Магдич О. О. подала суду пояснення щодо доказів, долучених представником відповідача. Заперечення відповідача проти договору позики за його безгрошовістю уже були достатньо проаналізовані у відповіді на відзив, який поданий суду на стадії підготовчого судового засідання, а саме 27 жовтня 2022 року. Так, позивач долучив до відповіді на відзив три розписки, які були отримані від боржника ОСОБА_2 раніше, ще до підписання і видачі ОСОБА_1 останньої розписки від 30 листопада 2021 року. Усі розписки написані боржником ОСОБА_2 власноручно та усі вони знаходяться на руках у кредитора.

Таким чином у матеріалах справи є докази, які спростовують як факт безгрошовості розписки, так і укладення під виглядом договору позики іншого правочину.

Представник відповідача ОСОБА_2 стверджує у поясненнях, що між сторонами мав місце не договір позики грошей, а «усний тристоронній договір про співпрацю». Проте дане твердження не витримує жодної критики, є бездоказовим та прямо суперечить твердженням самого відповідача та іншим матеріалам справи.

По перше, перерахування коштів у період з 08 жовтня 2021 року по 24 травня 2022 року з картки боржника ОСОБА_2 на карту кредитора ОСОБА_1 жодним чином не може свідчити про укладення «усного трьохстороннього договору про співпрацю», як про це заявляє у поясненнях представник відповідача. Це свідчить лише про часткове погашення боргу в сумі 224 900 гривень. При цьому частка погашеного боргу шляхом таких безготівкових перерахувань була мізерною у порівняння із сумою боргу, що залишилась.

Значно більша сума боргу була погашена шляхом укладення договору купівліпродажу квартири АДРЕСА_3 між ОСОБА_3 (дружиною боржника) та ОСОБА_1 , який мав місце 29 жовтня 2022 року. В результаті даного договору відбулось погашення боргу на суму 38 000 доларів США, що відповідає сумі в розмірі 1 482 000 гривень по курсу станом на 29 жовтня 2022 року.

Оскільки вказане часткове погашення боргу відбулось уже після подання позовної заяви, позивач ОСОБА_1 подав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог.

В момент часткового погашення боргу жодних заперечень щодо безгрошовості розписок, або ж іншої природи договору в самого боржника ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 не виникало. Це додатково свідчить про абсурдність, надуманість та безпідставність таких аргументів представника відповідача ОСОБА_12 .

До друге, додане до пояснення представника відповідача клопотання про долучення до матеріалів справи диску зі звукозаписом телефонної розмови між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не містить доказів так званого «тристороннього усного договору». Даний диск дійсно містить звукозапис розмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зі змісту розмови можна зробити єдиний висновок, ОСОБА_2 обіцяє своєму кредитору позичити гроші у певної неназваної особи або кількох осіб для того, щоб виплатити борг ОСОБА_1 . Про інші правовідносини у розмові не йдеться. Жодного доказового значення для вирішення даної справи долучений диск не має.

20 березня 2023 року було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи № 607/11738/22 між суддями згідно розпорядження керівника апарату суду від 20 березня 2023 року № 46 (перебування у відпустці), яким головуючим суддею визначено суддю Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Герчаківську О. Я.

10 березня 2023 року адвокатка Магдич О. О. подала до суду заяву про зменшення позовних вимог в якій зазначила, що уже після подання позовної заяви відповідачем було здійснено часткове погашення боргових зобов`язань в сумі 38 000 доларів США, що відповідає сумі в розмірі 1 482 000 гривень по курсу станом на 29 жовтня 2022 року. Крім того, ще до подання позовної заяви відповідач здійснював на користь позивача періодичні безготівкові платежі в період з 08 жовтня 2021 року по 07 червня 2022 року з картки боржника ОСОБА_13 на карту кредитора ОСОБА_1 на загальну суму 224 900 гривень. Станом на день подання даної позовної заяви зазначена сума становить 6 145 доларів США згідно офіційного курсу НБУ станом на 09 березня 2023 року з розрахунку 224 900 гривень: 36,56 грн/1 доларів США = 44 144,88 доларів США.

Також у цей період, тобто з жовтня 2021 року по червень 2022 року включно боржник ОСОБА_2 повертав готівкою різними валютами невеликі суми боргу, не вимагаючи про це розписок. В загальному за вказаний період було повернуто суму в розмірі, що еквівалентна 50 000 доларів США (у цю суму позивачем включено як готівкові документально не зафіксовані платежі, так і включено безготівкові розрахунки з банківської картки на вищевказану суму.

Таким чином, в рахунок погашення боргу відповідач ОСОБА_2 частково здійснив розрахунок на загальну суму 88 000 доларів США, з яких 38 000 доларів США було сплачено 29 жовтня 2022 року та 50 000 доларів США (в т.ч. по безготівкових платежах 224 900 грн) за період з 08 жовтня 2021 року по 07 червня 2022 року. Позивач діє добросовісно та не має наміру приховувати від суду жодної суми, яка була повернута боржником, не зважаючи на те, що більша половина цих платежів документально ніяк не підтверджена. Розмір позовних вимог підлягає зменшенню на суму 88 000 доларів США (первинна сума боргу 552 000 88 000 = 464 000).

На підставі наведеного, керуючись ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), позивач просив зменшити розмір позовних вимог та розглядати позовні вимоги у наступній редакції: стягнути з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 464 000 доларів США та судові витрати.

21 березня 2023 року адвокатка Магдич О. О. подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, яка за змістом відповідає заяві про зменшення розміру позовних вимог від 10 березня 2023 року, а тому суд не описує її суть.

Ухвалою судді від 22 березня 2023 року прийнято до провадження цивільну справу № 607/11738/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Справу постановлено розглядати за правилами загального провадження.

15 травня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду зі заявою про зменшення розміру позовних вимог, у якій вказав, що після останнього судового засідання у справі, яке мало місце 27 квітня 2023 року, відповідач здійснив часткове погашення спірного боргу, перерахувавши на користь позивача ОСОБА_1 500 доларів США. Таким чином остання заявлена до стягнення сума позову 464 000 доларів США підлягає зменшенню на 500 доларів США і становить 463 500 доларів США станом на 09 травня 2023 року.

На підставі наведеного, керуючись ст. 49 ЦПК України, позивач просив зменшити розмір позовних вимог та прошу розглядати позовні вимоги у наступній редакції: стягнути з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 463 500 доларів США; судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, стягнути з відповідача.

Протокольною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 16 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 , його представник, адвокатка Магдич О. О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача, адвокат Сампара Н. М. у судовому засіданні позовні вимоги заперечила з підстав, наведених у заявах по суті, просила відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Згідно розписок, оригінал яких долучено до матеріалів справи:

19 серпня 2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_4 позичив у ОСОБА_1 108 тисяч доларів США, які зобов`язався повернути до 03 вересня 2021 року;

04 вересня 2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_4 позичив у ОСОБА_1 120 тисяч доларів США, які зобов`язався повернути до 14 вересня 2021 року;

28 вересня 2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_4 позичив у ОСОБА_1 300 тисяч доларів США, які зобов`язався повернути до 07 жовтня 2021 року;

30 листопада 2021 року ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Козівським РВ УМВС України в Тернопільській області 15 травня 2006 року позичив у ОСОБА_1 552 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 30 січня 2022 року. Дана сума ним отримана та перерахована власноручно.

15 лютого 2022 року між ОСОБА_2 (чоловік) та ОСОБА_3 (дружина) укладено договір дарування одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки, згідно умов якого маючи рівні права на володіння, користування та розпорядження 1/2 часткою у праві власності на квартиру за АДРЕСА_2 , як об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виходячи при цьому з рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності на вказану частку квартири, чоловік безоплатно передав у власність, а дружина прийняла у дар від нього його частку у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру за АДРЕСА_2 без виділу цієї частки (п. 1. Договору). Договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Миськів М. М. та зареєстровано у реєстрі за № 189.

15 лютого 2022 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана) укладено договір дарування частки у праві власності на квартиру, , згідно умов якого ОСОБА_2 передав безоплатно у власність (дарунок) своїй дружині, а ОСОБА_3 прийняла у власність (дарунок) належну дарувальнику 1/2 частку у праві власності на квартиру за АДРЕСА_3 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Миськів М. М. та зареєстровано у реєстрі за № 178.

14 липня 2022 року Тернопільським районним управління поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 040000982 за ознаками ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України за заявою ОСОБА_2 про те, що у період часу із 2019 року по 2021 рік особа на ім`я ОСОБА_14 , шляхом зловживання довірою, під приводом вкладення інвестиції, заволоділа грошовими коштами, чим спричинила матеріальної шкоди в особливо великих розмірах.

У межах кримінального провадження № 0000221 від 01 вересня 2022 року, яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ознаками ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України за фактом того, що ОСОБА_2 шляхом обману та зловживання довірою у 20212022 роках під виглядом позики заволодів грошовими коштами громадян, чим спричинив матеріальні збитки потерпілим в особливо великих розмірах, було проведено судову почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта № СЕ19/12023/454ПЧ від 27 січня 2023 року:

підпис поряд із надписом « ОСОБА_2 » у розписці від 30 листопада 2021 року на суму 552 000 доларів СІІІА, виконаний ОСОБА_2 ;

підпис поряд із надписом «19.08.2021 р» у розписці на суму 108 000 доларів США, виконаний ОСОБА_2 ;

підпис поряд із надписом «4.09.2021p» у розписці від 04 вересня 2021 року на суму 120 000 доларів США, виконаний ОСОБА_2 ;

підпис поряд із надписом «28.09.2021p» у. розписці від 28 вересня 2021 року на суму 300 000 доларів США, виконаний ОСОБА_2 .

Відповідачем надано суду копії квитанції монобанк Універсал банк, згідно яких він підправляв на рахунок ОСОБА_15 кошти: 08 жовтня 2021 року 14 000 грн; 28 жовтня 2021 року 8 000 грн; 29 жовтня 2021 року 8 000 грн; 30 жовтня 2021 року 8 000 грн; 15 листопада 2021 року 16 000 грн; 08 грудня 2021 року 41 000 грн; 26 березня 2022 року 5 000 грн; 28 березня 2022 року 5 000 грн; 29 березня 2022 року 5 000 грн; 05 квітня 2022 року 3 900 грн; 08 квітня 2022 року 7 000 грн; 15 квітня 2022 року 5 000 грн; 07 травня 2022 року 3 400 грн; 09 травня 2022 року 2 600 грн; 12 травня 2022 року 5 000 грн; 13 травня 2022 року 3 000 грн; 14 травня 2022 року 5 000 грн; 18 травня 2022 року 1 000 грн; 18 травня 2022 року 9 000 грн; 21 травня 2022 року 3 600 грн; 23 травня 2022 року 3 600 грн; 24 травня 2022 року 5 000 грн; 24 травня 2022 року 1 000 грн. 03 червня 2022 року 4 000 грн; 07 червня 2022 року 800 грн; 07 червня 2022 року 3 000 грн.

За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Верховний Суд у справі 750/2316/19 від 14 липня 2021 року зазначив, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 61967цс15.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отож, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 531/152/19).

Судом встановлено, що договір позики між сторонами відбувся, про що свідчить приєднана до матеріалів справи розписка від 30 листопада 2021 року. ОСОБА_2 отримав 552 000,00 доларів США від ОСОБА_1 . Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить також про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане, що також відповідає змісту ст. 545 ЦК України.

Вивчивши зміст розписки, інші наявні в матеріалах справи докази та встановивши обставини справи, суд дійшов висновку, що між ОСОБА_1 (як позикодавцем) та ОСОБА_2 (як позичальником) склались відносини, що випливають із договору позики, при цьому кошти позичальником не повернуті, адже у позикодавця наявний оригінал розписки.

Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами саме договору позики.

Крім цього, відповідачем частково погашався вказаний борг в ході розгляду справи судом, про що є письмові заяви позивача про зменшення позовних вимог на суму, сплачену йому відповідачем: 88 000 доларів США та 500 доларів США. Тобто, ОСОБА_2 визнає свої зобов`язання за розпискою від 30 листопада 2021 року.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку

Частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд, дослідивши надані сторонами до матеріалів справи докази, доходить до висновку про те, що відповідачем ОСОБА_2 у порушення умов розписки не виконано взятих на себе зобов`язань із повернення коштів у строк, на умовах та в порядку, передбаченому розпискою від 30 листопада 2021 року.

Відповідач покликається на те, що договір позики між ним та ОСОБА_1 є фіктивним, тобто спрямованим на приховання реальних наслідків правочину.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будьякий правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Суд роз`яснює представнику відповідача, що договором, спрямованим на приховання реальних наслідків іншого правочину, є удаваний договір, а не фіктивний.

Доводи сторони відповідача про те, що укладений між ним і позивачем договір позики є фіктивним або удаваним відхиляються судом, оскільки наявних та допустимих доказів на підтвердження того, що такий укладався без наміру створення правових наслідків або був спрямований на приховання реальних наслідків правочину матеріали справи не містять.

Щодо покликання сторони відповідача на те, що власне 30 листопада 2021 року ОСОБА_2 не отримував від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 15 мільйонів 900 тисяч гривень, що еквівалентно 552 000 доларів США, суд звертає увагу на позицію Верховного Суду, на яку також покликалася сторона позивача, викладену у постанові № 725/5212/19 від 12 травня 2022 року: договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будьякому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Відтак, передання коштів позичальником боржнику до моменту складення розписки не суперечить вимогам законодавства.

Щодо посилання сторони відповідача на складення розписки під примусом застосування насилля та погрозою розправи з ОСОБА_2 та його рідними, суд роз`яснює наступне.

Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16, зазначено, що для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

З приводу обставин складення розписки 31 листопада 2021 року ОСОБА_2 не звертався до правоохоронних та не оспорював її у суді.

Посилання ОСОБА_2 щодо написання розписки під впливом тиску не знайшли свого об`єктивного підтвердження в процесі розгляду справи, а також відсутні докази нікчемності такого правочину. Стороною відповідача не спростовані доводи позивача про те, що між сторонами попередньо існували дружні стосунки, позивач був знайомий з відповідачем, який також розпочав свій власний бізнес, відкрив магазини з продажу будівельних матеріалів, а тому ОСОБА_1 не сумнівався у фінансовій спроможності ОСОБА_2 повернути йому позичені кошти.

Досліджені судом диски з фрагментами звукозапису розмов позивача з відповідачем та сторонньої особи підтверджують існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язань в останнього повернути грошові кошти за розпискою, які позикодавець намагався отримати в позичальника в позасудовий спосіб.

Отож, суд проаналізувавши доводи сторін в заявах по суті в сукупності із наданими доказами, дійшов до висновку, що справжня правова природа правовідносин, які склалися між сторонами позика коштів, яка не підміняється жодним іншим правочином. Доводи сторони відповідача про існування усного тристороннього інвестиційного договору, який передбачав надання коштів для будівництва в м. Умань не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Згідно з частиною першою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільноправових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої ст. 1046 ЦК України, а також частини першої ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Отож, з урахуванням викладеного суд доходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за договором позики, згідно розписки від 30 листопада 2021 року у розмірі 463 500,00 доларів США.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме, судовий збір в розмірі 10 456,04 грн (17 010 450 * 12 405 : 20 181 120), пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 212, 258-268, 273, 280-283, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України суд,

у х в а л и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 463 500,00 доларів США заборгованості за договором позики, згідно розписки від 30 листопада 2021 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 456,04 грн судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення суду складено 20 липня 2023 року.

Головуючий-суддя О.Герчаківська