КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6138/2023
Справа № 757/8266/21-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 липня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Батрин О.В. в м. Київ 09 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із даним позовом, просили стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 3 % річних за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року: на користь ОСОБА_1 - в розмірі 7500 доларів США, на користь ОСОБА_2 - в розмірі 10521 доларів США.

Позов мотивували тим, що 20 вересня 2013 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDN1617, на виконання якого на рахунок було внесено 25000 доларів США. Також 13 травня 2013 року ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDN3817, на виконання якого на рахунок було внесено 35070 доларів США. Навесні 2014 року в зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивачів були безпідставно заблоковані відповідачем і нарахування відсотків припинено, неможливість отримання позивачами належних їм коштів зумовило їх звернення до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року в справі № 757/61496/18-ц позовні вимоги про стягнення депозитних вкладів, відсотків та штрафних санкцій задоволено, рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій залишено без змін. Незважаючи на це, банк продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань перед позивачами та від виконання рішення суду, яке набрало законної сили. 24 вересня 2020 року ними направлено банку пропозицію про добровільне виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року, від якої банк відмовився.

Враховуючи, що пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, крім відшкодування збитків, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання, вони звернулися до суду з даним позовом з метою якнайшвидше спонукати повністю платоспроможного боржника виконати свої зобов`язання, від виконання якого він ухиляється більше п`яти років.

Відтак, вони мають право на стягнення з відповідача на свою користь пеню в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», базою нарахування якого є суми вкладів в розмірі 25000 доларів США та 35070 доларів США відповідно.

30 червня 2022 року представником позивача було подано до суду заяву з новим розрахунком пені, визначивши базою для їх нарахування відсотки, присуджені у справі № 757/70995/17-ц, а саме за договором № SAMDN1617 підлягає стягненню пеня в розмірі 2252,86 доларів США, за договором № SAMDN3817 - пеня в розмірі 3789,56 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2022 року в позові відмовлено.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2022 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц та наведеного у скарзі відкоригованого розрахунку. У разі застосування ст. 551 ЦК України просили зменшити обсяг пені до обсягу присуджених відсотків за договорами (до гривневого еквівалента присуджених відсотків).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначали, що висновки суду першої інстанції не відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду в постановах від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17, від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц.

Вказували, що суд першої інстанції помилково вказав на існування рішення суду, яким розірвано депозитні договори, позаяк такого рішення не існує. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року чітко зазначено, що договори, укладені між позивачами та банком, є розірваними після набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання, навіть за наявності факту звернення вкладника до банку з заявою про розірвання депозитних договорів.

Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц, від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17, вказували, що вимога позивача про стягнення пені за період до дня фактичного виконання зобов`язання є повністю законною і обґрунтованою. Пеня є змінною величиною й залежить тільки від часу, на який боржник прострочив виконання, тому відмова споживача від договору банківського вкладу або його розірвання на підставі рішення суду не зумовлює такий правовий наслідок для вкладника (споживача) як відсутність підстав для застосування ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначали, що у випадку, якщо споживчі правовідносини між банком та вкладником припиняються після отримання банком заяви вкладника про розірвання депозитного договору, в результаті чого дія Закону України «Про захист прав споживачів» на взаємовідносини між банком та вкладником припиняється, тоді взагалі є неможливим застосування до банку пені на підставі ч. 5 ст. 10 вказаного Закону. У постанові від 25 січня 2022 року Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що пеня підлягає обрахуванню від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, тобто від суми процентів на суму вкладу.

Наголошували, що проаналізувавши постанову від 25 січня 2022 року, стає очевидним, що звернення вкладника до банку з заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не позбавляє вкладника права вимагати пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» після звернення до банку з заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів.

Наводили правові висновки, викладені в інших постановах Верховного Суду (від 14 січня 2022 року в справі № 712/7740/18, від 22 лютого 2022 року в справі № 757/20428/19, від 26 квітня 2022 року в справі № 539/4098/18, від 08 червня 2022 року в справі № 757/61769/19-ц, від 22 червня 2022 року в справі № 219/6058/18).

Враховуючи, що базою нарахування пені є сума відсотків за вкладом, у їхньому випадку це 7509,54 долари США та 12631,87 доларів США (обсяг присуджених відсотків), вірний розрахунок пені має становити 2252,86 доларів США та 3789,56 доларів США.

Вказували, що депозитні договори могли бути розірваними на третій день після отримання банком заяви позивачів про намір їх розірвати, лише в тому випадку, якби банк виконав свої зобов`язання у встановлений законом дводенний строк, але цього зроблено банком не було. Тому саме по собі звернення позивачів з заявою до банку не може свідчити про їх договірне розірвання. Крім того, заяви позивачів не відповідають вимогам, встановленим для їх оформлення Правилами зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженими постановою Правління НБУ № 267 від 14 липня 2006 року.

Зазначали, що в постанові від 28 листопада 2022 року в справі № 202/5076/19 Верховний Суд погодився з їхньою позицією, відповідно до якої звернення вкладника до банку з заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не свідчить про договірне розірвання депозитних договорів.

Від відповідача АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилався на те, що рішення в справі № 757/70995/17-ц виконано банком в повному обсязі в межах виконавчого провадження, а саме 16 квітня 2021 року та 23 квітня 2021 року сплачено стягнуті судом суми. Відтак, посилання позивачів на невиконання судового рішення є безпідставними.

Погоджувався з висновками суду першої інстанції щодо дати розірвання договорів банківського вкладу і наводив власні спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень на поштові адреси, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направляли.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в позові захист прав споживачів, суд першої інстанції виходив із того, що пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, разом із тим, правовідносини з договорів банківського вкладу між сторонами було припинено.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 20 грудня 2019 року в справі № 757/70995/17-ц (а. с. 7 - 12) залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року та рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року, яким стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN1617 від 20 вересня 2013 року в сумі 58 067,07 доларів США. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN37172 від 13 травня 2013 року у розмірі 85 862,36 доларів США та 31,88 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неналежним чином виконуються свої зобов`язання перед позивачами, у зв`язку із чим наявні підстави для стягнення з останнього сум вкладу, відсотків, 3 % річних та пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

У наведених рішеннях суди установили, що 20 вересня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SАMDN1617, на виконання якого, на рахунок № НОМЕР_1 позивачем внесено 25 000,00 доларів США, що підтверджується відповідною квитанцією. Між позивачем ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» 13 травня 2013 року укладено депозитний договір № SАMDN37172, на виконання якого, на рахунок № НОМЕР_2 позивачем внесено 35 070,00 доларів США, що підтверджується відповідною квитанцією.

За умовами укладених договорів банк сплачує позивачу проценти за вкладом згідно договору № SАMDN1617 від 20 вересня 2013 року у розмірі 8,0 річних, згідно договору № SАMDN37172 від 13 травня 2013 року 9,75 % річних. Відповідачем не заперечувалось, що у зв`язку із припиненням функціонуванням банківських відділень АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році рахунок позивачів було заблоковано та припинено нарахування відсотків. Також судом установлено, що позивач ОСОБА_1 13 листопада 2017 року звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору банківського вкладу № SАMDN1617 від 20 вересня 2013 року. Листом від 11 грудня 2017 року відповідач повідомив про неможливість виконання вимог позивача. В подальшому, 02 січня 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до відповідача повторно та зазначив про видачу коштів через касу будь-якого відділення АТ КБ «ПриватБанк», також просив надати належним чином завірену виписку про рух коштів на рахунку. Дана заява зареєстрована у АТ КБ «ПриватБанк» за вх. 49240 від 17 січня 2018 року, що підтверджується відтисками штампів на заяві.

Позивач ОСОБА_2 13 листопада 2017 року звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору банківського вкладу № SАMDN37172 від 13 травня 2013 року. Листом від 11 грудня 2017 року відповідач повідомив про неможливість виконання вимог позивача. 16 січня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача повторно та зазначив про видачу коштів через касу будь-якого відділення АТ КБ «ПриватБанк», також просив надати належним чином завірену виписку про рух коштів на рахунку. Дана заява зареєстрована у АТ КБ «ПриватБанк» за вх. 49240 від 17 січня 2018 року, що підтверджується відтисками штампів на заяві.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі посилалися на те, що зазначені заяви відповідачем задоволено не було, на час звернення до суду кошти, які знаходяться на рахунках, не повернуті.

24 вересня 2020 року ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з пропозицію виконати в добровільному порядку рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року в справі № 757/70995/17-ц протягом п`яти днів з дати отримання даної пропозиції, в іншому випадку позивачі будуть змушені знову звернутися до суду з новим позовом про стягнення з банку пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (а. с. 13).

Листом від 29 вересня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомив, що не має змоги виконати вказану пропозицію, оскільки до неї не додана довіреність від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка надає заявнику право на представлення інтересів від їх імені (а. с. 14).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 3 % річних відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались не ухилення відповідача як від виконання своїх зобов`язань перед ними, так і від виконання рішення суду, яке набрало законної сили, незважаючи на направлення ними пропозиції від 24 вересня 2020 року про добровільне виконання рішення, і базою нарахування пені в позові визначили розмір відсотків за вкладом, присуджених рішенням суду від 21 травня 2019 року в справі № 757/70995/17-ц.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) викладено правову позицію про те, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак якщо між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то з часу такого припинення частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 згідно заяви від 30 червня 2022 року вважали, що на їх користь підлягає стягненню з банку: за договором № SAMDN1617 пеня в розмірі 2252,86 доларів США, за договором № SAMDN3817 - пеня в розмірі 3789,56 доларів США відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року.

Під час розгляду справи № 757/70995/17-ц встановлено, що позивач ОСОБА_1 13 листопада 2017 року звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору банківського вкладу № SАMDN1617 від 20 вересня 2013 року. Листом від 11 грудня 2017 року відповідач повідомив про неможливість виконання вимог позивача. В подальшому, 02 січня 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до відповідача повторно та зазначив про видачу коштів через касу будь-якого відділення АТ КБ «ПриватБанк», також просив надати належним чином завірену виписку про рух коштів на рахунку. Дана заява зареєстрована у АТ КБ «ПриватБанк» за вх. 49240 від 17 січня 2018 року.

Позивач ОСОБА_2 13 листопада 2017 року звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору банківського вкладу № SАMDN37172 від 13 травня 2013 року. Листом від 11 грудня 2017 року відповідач повідомив про неможливість виконання вимог позивача. 16 січня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача повторно та зазначив про видачу коштів через касу будь-якого відділення АТ КБ «ПриватБанк», також просив надати належним чином завірену виписку про рух коштів на рахунку. Дана заява зареєстрована у АТ КБ «ПриватБанк» за вх. 49240 від 17 січня 2018 року.

У зв`язку з невиконанням банком вимоги щодо повернення грошових коштів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вимушені були звернутись до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року у справі № 757/70995/17-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 20 грудня 2019 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів задоволено, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN1617 від 20 вересня 2013 року в сумі 58 067,07 доларів США. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN37172 від 13 травня 2013 року у розмірі 85 862,36 доларів США та 31,88 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 321/404/19, правомірно врахованої судом першої інстанції, міститься висновок про те, що після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Таким чином, після ухвалення судового рішення у справі № 757/70995/17-ц, яким з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стягнуто депозитні вклади, відсотки, та набрання ним законної сили, договірні відносин між сторонами є такими, що припинилися.

З урахуванням того, що відносини, врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів», між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 після набрання законної сили судовим рішенням у справі № 757/70995/17-ц є припиненими, відсотки на суми вкладів нарахуванню не підлягали, апеляційний суд погоджується із правильними висновками суду першої інстанції про те, що положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за якою базою нарахування вважаються відсотки на суми вкладів, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин й, відповідно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності будь-яких підстав для стягнення пені, нарахованої за період, коли споживчі правовідносини між сторонами вже не існували.

При вирішенні даної справи апеляційним судом враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 30 травня 2023 року в справі № 757/15672/21 (провадження № 61-12944св22), від 10 травня 2023 року в справі № 757/34149/18 (провадження № 61-17507св20), від 29 червня 2022 року у справі 757/17252/18-ц (провадження № 61-18002св19), у яких розглянуто аналогічні вимоги вкладника до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення вкладу і нарахованих на нього процентів, яким, як і у даній справі, не вирішувались позовні вимоги про розірвання договору банківського вкладу.

Враховуючи наведене, а також оскільки в матеріалах справи відсутні договори банківських вкладів SAMDN1617 та № SAMDN3817, з яких можна було б встановити та перевірити умови розірвання цих договорів, погоджені сторонами, апеляційний суд не вдається до оцінки доводів позивачів, викладених в апеляційній скарзі, щодо обставин подання ними в 2017 році заяв до банку про розірвання договорів і повернення сум вкладів, невідповідності форми цих заяв Правилам зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженими постановою Правління НБУ № 267 від 14 липня 2006 року, та не оцінює аргументи позивачів про продовження дії договорів, які не були виконані банком належним чином, на даний час.

Крім того, апеляційний суд відхиляє посилання позивачів в апеляційній скарзі на висновки, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15, від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц, постановах Верховного Суду від 14 січня 2022 року у справі № 712/7740/18, від 22 лютого 2022 року у справі № 757/20428/19, від 22 лютого 2022 року у справі № 757/63364/19, від 26 квітня 2022 року у справі № 539/4098/18, від 08 червня 2022 року у справі № 757/61769/19-ц, від 22 червня 2022 року у справі № 219/6058/18, оскільки рішення суду першої інстанції не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах.

У справі № 202/5076/19 суди, встановивши, що дострокове розірвання депозитних договорів за заявою вкладника та повернення у зв`язку з цим грошових коштів за вказаними договорами не відбулося, розірвали ці договори в судовому порядку, відповідно стягнули з банку суми вкладів за депозитними договорами та нарахованими відсотками, розрахованими відповідно до наданих відповідачем відсоткових ставок за аналогічними депозитними договорами за відповідні періоди.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що реалізація положень частини четвертої статті 263 ЦПК України полягає у тому, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосуванні відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду лише у справах, у яких відносини є подібними.

Отже, у справі № 202/5076/19, наведених заявниками як приклад іншого, на його думку, застосування норм права, встановлені інші фактичні обставини, ніж встановлені у справі, що переглядається, а тому висновки у цій справі не могли підлягати врахуванню при постановленні оскаржуваного рішення.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування законного і справедливого судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.