Постанова

Іменем України

15 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 554/10983/21

провадження № 61-10414св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Шевченківська районна у м. Полтаві рада, ОСОБА_2 ,

треті особи: Департамент з питань реєстрації Полтавської міської ради, Полтавська міська рада, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Шевченківської районної у м. Полтаві ради, треті особи: Департамент з питань реєстрації Полтавської міської ради, Полтавська міська рада, ОСОБА_3 , в якому просила: визнати недійсним та скасувати пункт 14 (з підпунктами 14.1 та 14.2) рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м. Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10 вересня 2020 року щодо затвердження проекту відведення та передання у власність ОСОБА_3 із земель комунальної власності земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площа якої відповідно до проєкту відведення, виготовленого TOB НВІ «Земресурс», становить 787,0 кв. м, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :15:008:0495, та припинити речове право - право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :15:008:0495, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, індексний номер рішення: 55623679, від 10 грудня 2020 року, здійснену в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Ковтун Л. О.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачу ОСОБА_1 та її дітям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 .

Також на праві приватної власності власниками житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

Пунктом 14 рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м. Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10 вересня 2020 року затверджено проект відведення та передано у власність ОСОБА_3 із земель комунальної власності земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площа якої відповідно до проекту 7 відведення, виготовленого ТОВ НВІ «Земресурс», становить 787,0 кв. м, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :15:008:0495. Встановити обмеження прав на земельну ділянку та сервітути згідно з висновками управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради та Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру.

Зобов`язано ОСОБА_3 звернутися в геодезичну організацію з приводу винесення в натуру меж земельної ділянки; провести державну реєстрацію права на земельну ділянку в порядку, визначеному чинним законодавством; стати на облік в державній податковій інспекції в м. Полтаві.

12 серпня 2021 року та 27 серпня 2021 року позивачка звернулася з заявами до Шевченківської районної у м. Полтаві ради про скасування пункту 14 рішення Шевченківської районної у м. Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10 вересня 2020 року на підставі статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», але їй було відмовлено з посиланням на те, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Вважала, що при прийнятті пункту 14 Шевченківської районної у м. Полтаві ради порушено її право як користувача земельної ділянки, необхідної для обслуговування квартири, яка розташована в будинку, оскільки їй не залишилося земельної ділянки для обслуговування квартири, що розташована в будинку АДРЕСА_1 , а також не враховано, що будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним.

Також вказувала, що приватним нотаріусом Красноградського нотаріального округу Харківської області Ковтун Л. О. 10 грудня 2020 року посвідчено договір дарування спірної земельної ділянки від ОСОБА_3 новому власнику - ОСОБА_2 , внесено запис на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 55623679 від 10 грудня 2020 року, про нового власника спірної земельної ділянки - ОСОБА_2 .

У зв`язку з цим позивачка звернулася до суду з вказаним позовом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 квітня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано пункт 14 (з підпунктами 14.1 та 14.2) рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м. Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10 вересня 2020 року щодо затвердження проекту відведення та передання у власність ОСОБА_3 із земель комунальної власності земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площа якої відповідно до проекту відведення, виготовленого TOB НВІ «Земресурс», становить 787,0 кв. м, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :15:008:0495.

Припинено речове право - право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :15:008:0495, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, індексний номер рішення: 55623679, від 10 грудня 2020 року, здійснене в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Ковтун Л. О.

Стягнено з Шевченківської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 681,00 грн. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 681,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що Шевченківська районна у м. Полтаві рада порушила норми чинного законодавства при передачі земельної ділянки ОСОБА_3 , тому дійшов висновку, що вимоги позивачки є законними та обґрунтованими.

Із рішенням суду першої інстанції не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 квітня 2022 року в частині припинення речового права - права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :15:008:0495, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 101, індексний номер рішення: 55623679, від 10 грудня 2020 року, здійснене в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Ковтун Л.О., скасовано та постановлено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Стягнено з Шевченківської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 362,00 грн.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії Шевченківської районної у місті Полтаві ради порушили норми чинного законодавства при передачі земельної ділянки ОСОБА_3 , оскільки будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці комунальної власності, яка передана у спільне користування власників квартир, межі прибудинкової території не визначені, питання порядку користування вказаною земельною ділянкою власниками квартир не вирішувалося. Відповідно будь-які питання, пов`язані з розпорядженням цією земельною ділянкою чи її частиною, повинні вирішуватися з врахуванням прав та інтересів всіх власників квартир. Апеляційний суд дійшов висновку, що передача земельної ділянки ОСОБА_7 проводилася на підставі рішення суду, без повідомлення інших співкористувачів земельної ділянки та без врахування їх інтересів, тому в цій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, його необхідно залишити без змін.

Водночас апеляційний суд не погодився із висновком суду першої інстанції в частині припинення речового права - права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, оскільки вказана вимога не є похідною від вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування, а тому не може бути вирішена до того часу, поки діє та є чинною правова підстава, згідно з якою відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку.

Урахувавши, що ОСОБА_7 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення сорок п?ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м. Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10 вересня 2020 року, яке судом апеляційної інстанції визнано недійсним і скасовано в частині затвердження проекту відведення та передання у власність ОСОБА_7 із земель комунальної власності земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ; у свою чергу ОСОБА_2 набула право власності на вказану земельну ділянку на підставі договору дарування від 10 грудня 2020 року, за яким ОСОБА_3 безоплатно передав своїй дочці ОСОБА_2 у власність спірну земельну ділянку; пославшись на норму статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), апеляційний суд дійшов висновку, що вимога про припинення речового права - права власності ОСОБА_2 , здійснене в реєстрі речових прав, без вирішення питання правомірності набуття нею права власності на спірну земельну ділянку, є передчасною та не підлягає задоволенню, оскільки в такому випадку будуть безпідставно порушені її права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

20 жовтня 2022 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову в частині скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 квітня 2022 року щодо вимог до ОСОБА_2 і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , як на підставу касаційного оскарження, посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема неврахування правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 917/553/17, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, 18 грудня 2018 року у справі № 902/672/16, від 23 січня 2019 року у справі № 911/1681/18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 926/2353/18, від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 761/16488/19, від 11 квітня 2022 року у справі № 910/11069/21, від 29 червня 2022 року у справі № 466/3737/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, на думку заявниці, судами порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявниця також зазначає, що правовстановлюючим документом для здійснення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку був пункт 14 рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м. Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10 вересня 2020 року, а, оскільки запис щодо реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі правовстановлювального документа, який згодом скасовано, не свідчить про набуття права власності на зазначене майно, тому ОСОБА_3 не набув права власності на спірну земельну ділянку, внаслідок чого не міг подарувати її. Апеляційний суд не врахував при ухваленні свого рішення, що визнання недійсним та скасування документу (у цьому випадку рішення сесії), на підставі якого здійснена державна реєстрація, супроводжується одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав. Окрім цього, ОСОБА_1 вказує, що апеляційний суд неправильно здійснив розрахунок зі сплати судового збору, стягнувши із неї 1 362,00 грн витрат на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки, ураховуючи часткове задоволення позову, судовий збір, сплачений відповідачкою ОСОБА_2 при поданні нею апеляційної скарги, повинен покластися на сторони пропорційно: 1 362,00 /2 = 681,00 грн.

25 жовтня 2022 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду доповнення на касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року, в якій посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував обраний нею спосіб захисту, правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 466/3737/18 («якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача»), та не з`ясував у повній мірі характер спірних правовідносин.

У грудні 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, співвідповідач просить відмовити у її задоволенні.

Інші відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

У грудні 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 , з приводу якої суд зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 179 ЦПК України до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою-п`ятою статті 178 цього Кодексу.

У свою чергу згідно з частиною п`ятою статті 178 ЦПК України до відзиву додаються, зокрема, документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Частиною четвертою статті 183 ЦПК України визначено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

До відповіді на відзив ОСОБА_1 не додала докази надсилання її копій іншим учасникам справи, у зв`язку з цим Верховний Суд залишає цю відповідь на відзив без розгляду.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 554/10983/21 із Октябрського районного суду м. Полтави та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2023 року матеріали справи № 554/10983/21 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Ураховуючи зміст та вимоги касаційної скарги, перегляд справи в порядку касаційного провадження здійснюється Верховним Судом лише в частині вирішення вимог щодо відповідача ОСОБА_2 (вимога про припинення речового права - права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку), в іншій частині справа Верховним Судом не переглядається.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанційустановили, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується договором міни від 29 квітня 2011 року, посвідченим державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори Дробітько В. В., зареєстрованим у реєстрі за № 4-524, та витягом про державну реєстрацію прав від 23 травня 2011 року та зроблений відповідний запис ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 23 травня 2011 року.

Також співвласниками будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 та був ОСОБА_3 . Для обслуговування цього будинку у спільне користування власникам квартир ще в 1954 році рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради виділено земельну ділянку площею 2 849,0 кв. м.

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Якименко О. В., належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 104,0 кв. м., житловою площею 54,6 кв. м. до якої приналежні сарай Б, вбиральня В; навіс, а: погріб вхідний Д-1: сарай Д. Земельна ділянка у власність не придбавалась.

Згідно з висновком експерта від 02 травня 2019 року № 16-19 будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є багатоквартирним житловим будинком і не відноситься до садибної забудови.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2019 року у справі № 554/3253/19 позов ОСОБА_3 до Шевченківської районної ради в м. Полтаві ради задоволено. Припинено право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 , з приналежними до нього господарськими спорудами. Загальна площа садибного (індивідуального) житлового будинку - садиби складає 104,4 кв. м, житлова площа 62,3 кв. м.

Визнано право власності за ОСОБА_3 та виділено в окремий об`єкт нерухомого майна садибний (індивідуальний) житловий будинок - садибу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у складі: коридору (приміщення 1), загальною площею 17,6 кв. м, житлової кімнати (приміщення 2), загальною площею 24,6 кв. м, житлової кімнати (приміщення 3), загальною площею 21,5 кв. м, житлової кімнати (приміщення 5), загальною площею 16,2 кв. м, санвузла (приміщення 6), загальною площею 10,4 кв. м, кухні (приміщення 7), загальною площею 14,1 кв. м, з приналежними до нього господарськими спорудами, а саме: навісом літ. «а», площею 58,5 кв. м, сараєм літ. «Б», площею 133,9 кв. м, гаражем (тимч.) літ. «б», площею 21,0 кв. м, вбиральнею літ «В», площею 2,0 кв. м, сараєм літ. «Д», площею 21,4 кв. м, вхідним погребом літ. «Д1», площею 10,1 кв. м, воротами-хвірткою № 1, воротами № 2, огорожею № 3, огорожею № 4, замощенням літ І. Загальна площа садибного (індивідуального) житлового будинку - садиби складає 104,4 кв. м, житлова площа - 62,3 кв. м.

Визнано, що для обслуговування садибного (індивідуального) житлового будинку - садиби, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власності ОСОБА_3 технічно необхідною є земельна ділянка площею 0,0787 га, розміри якої відповідають фактичному користуванню.

Пунктом 14 рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м. Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10 вересня 2020 року, затверджено проект відведення та передано у власність ОСОБА_3 , із земель комунальної власності земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площа якої відповідно до проекту відведення, виготовленого ТОВ НВІ «Земресурс» становить 787,0 кв. м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :15:008:0495. Встановлено обмеження прав на земельну ділянку та сервітути згідно з висновками управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради та Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру. Зобов?язано ОСОБА_3 звернутися в геодезичну організацію з приводу винесення в натурі меж земельної ділянки; провести державну реєстрацію права на земельну ділянку в порядку, визначеному чинним законодавством; стати на облік у державній податковій інспекції в м. Полтаві.

15 вересня 2020 року державним реєстратором Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Даньшіною А. В. здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер :15:008:0495, площа якої становить 0,0787 га, місце розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1 , присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, за ОСОБА_3 .

Відповідно до договору дарування від 10 грудня 2020 року ОСОБА_3 безоплатно передав своїй дочці ОСОБА_2 у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , з розташованим на ній житловим будинком за АДРЕСА_1 , з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами. На земельній ділянці, площею 0,0787 га, кадастровий номер :15:008:0495, розташовано житловий будинок загальною площею 104,4 кв. м, житловою площею 62,3 кв. м, та надвірні будівлі та споруди, вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Ковтун Л. О., зареєстрований у реєстрі за № 1782.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 липня 2021 року у справі № 554/3253/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Шевченківської районної ради в м. Полтаві ради про виділ в окремий об`єкт нерухомого майна відмовлено.

12 серпня 2021 року та 27 серпня 2021 року позивачка ОСОБА_1 зверталася з заявами до Шевченківської районної у м. Полтаві ради про скасування пункту 14 рішення Шевченківської районної у м. Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» сорок п`ятої сесії сьомого скликання від 10 вересня 2020 року. Проте Шевченківська районна у м. Полтаві рада відмовила з посиланням на те, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Суд першої інстанції при прийнятті свого рішення, про що свідчить текст його мотивувальної частини, взяв до уваги пояснення представника Шевченківської районної у м. Полтаві ради, який у підготовчому судовому засіданні визнав позовні вимоги, що передача земельної ділянки ОСОБА_3 здійснена на підставі рішення Октябрського районного суду у м. Полтави від 19 грудня 2019 року, яке в подальшому скасовано. При прийнятті пункту 14 рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м. Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10 вересня 2020 року не було враховано, що будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним.

Мотиви, з яких виходить Верховний Судом, та застосовані норми права

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній для спірних правовідносин) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У статтях 717 та 718 ЦК України зазначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

За правилами частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням наведених норм, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про те, що вимога про припинення речового права - права власності ОСОБА_2 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без вирішення питання правомірності набуття цією відповідачкою права власності на спірну земельну ділянку, є передчасною та не підлягає задоволенню, оскільки в такому випадку будуть безпідставно порушені її права. Така вимога не є похідною від вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо ОСОБА_3 , а тому не може бути вирішена до того часу, поки діє та є чинною правова підстава, згідно з якою відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку.

Матеріали справи свідчать, що підставою для державної реєстрації державним реєстратором права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 було рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м. Полтаві ради від 10 вересня 2020 року, пункт 14 якого щодо затвердження проекту відведення та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3 визнано судом першої інстанції недійсним, і в цій частині рішення, після перегляду апеляційним судом, залишилось без змін та набрало законної сили.

У свою чергу підставою для державної реєстрації державним реєстратором права власності на спірну земельну ділянку за дочкою ОСОБА_3 - ОСОБА_2 був нотаріально посвідчений договір дарування від 10 грудня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 1782.

Отже, оскільки підставою для державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 був саме договір дарування, відомості про визнання недійсним якого матеріали справи не містять, немає підстав вважати, що визнання недійсним пункту 14 рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м. Полтаві ради від 10 вересня 2020 року, на підставі якого зареєстровано право власності за ОСОБА_3 , автоматично свідчить про припинення права власності відповідачки ОСОБА_2 . Доводи касаційної скарги заявниці із цього приводу ґрунтуються на неправильному тлумаченні нею норм матеріального права.

Вимога про припинення речового права - права власності ОСОБА_2 є передчасною, адже існує право на позов про визнання недійсним договору дарування, на підставі якого виникло таке право власності.

Посилання ОСОБА_1 на частину третю статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якою ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), відхиляються, оскільки зазначене стосується вимог щодо попереднього власника спірної земельної ділянки ОСОБА_3 , проте не розповсюджується на вимоги щодо відповідачки ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправильно здійснив розрахунок зі сплати судового збору, не приймаються, оскільки у цій справі заявлено 2 позовні вимоги немайнового характеру, позов подано у листопаді 2021 року, тому судовий збір у справі за подання позовної заяви згідно з положеннями пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» складає 1 816,00 грн (2 270,00 грн х 0,4 х 2).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України), отже, розмір судового збору в апеляції в частині відхиленої вимоги ОСОБА_1 складає 1 362,00 грн (908,00 грн х 150 %), тому саме ця сума правильно стягнена судом апеляційної інстанції із позивачки на користь ОСОБА_2 , яка реально понесла такі витрати (а. с. 24 т. 2).

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційним судом, так як зазначались стороною позивачки у позовній заяві та відзиві на апеляційну скаргу, який надав їм належну правову оцінку, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявниці.

Знову посилаючись на це, заявниця таким чином намагається досягти повторної оцінки доказів та нового вирішення спору на свою користь, що суперечить принципу правової визначеності, який вимагає, крім іншого, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення, воно не підлягало перегляду.

Окрім цього, Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивачки, підтверджує обґрунтованість заявлених нею позовних вимог в оскаржуваній частині.

Посилання на загальні висновки у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 917/553/17, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, 18 грудня 2018 року у справі № 902/672/16, від 23 січня 2019 року у справі № 911/1681/18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 926/2353/18, від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 761/16488/19, від 11 квітня 2022 року у справі № 910/11069/21, від 29 червня 2022 року у справі № 466/3737/18 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановлені оскаржуваної постанови, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що апеляційний суд ухвалив своє судове рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Посилання ОСОБА_1 на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 466/3737/18, про те, що якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача, не може бути підставою для скасування оскаржуваної постанови, оскільки у цій справі вимоги у такому вигляді не заявлялись.

Верховний Суд також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що постанова ухвалена з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду та спростовуються його змістом. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суд не встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог в оскаржуваній частині та наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом постанови апеляційного суду, зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду, переоцінки доказів у справі, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявницею норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відповідь на відзив ОСОБА_1 залишити без розгляду та повернути заявнику.

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року в частині вирішення вимог до ОСОБА_2 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак