ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» липня 2023 року

м. Харків

справа № 953/13445/20

провадження № 22ц/818/1233/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О. В., Яцини В. Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Південна залізниця»,

треті особи - Кабінет Міністрів України, Міністерство інфраструктури України, Державна адміністрація залізничного транспорту України

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства «Південна залізниця» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 березня 2023 року в складі судді Єфіменко Н.В.

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Південна залізниця», треті особи: Кабінет Міністрів України, Міністерство інфраструктури України, Державна адміністрація залізничного транспорту України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, яку уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року у справі № 640/10761/14-ц визнано незаконним його звільнення з посади начальника Державного підприємства «Південна залізниця»; визнано незаконним та скасовано розпорядження Кабінету Міністрів України від 27 травня 2014 року № 514-р.; визнано незаконним та скасований наказ Мінінфраструктури від 03 червня 2014 року № 90-О; визнано незаконним та скасований наказ ДАЗТУ від 03 червня 2014 року №702/ос; визнано незаконним та скасований наказ (розпорядження) Державного підприємства «Південна залізниця» від 03 червня 2014 року № 201/ос; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державного підприємства «Південна залізниця» з 03 червня 2014 року; визнано діючим контракт № 4-IV з начальником Державного підприємства «Південна залізниця», що є у державній власності, від 28 травня 2013 року; стягнуто з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 червня 2014 року по 07 листопада 2017 року у сумі 921 095,70 грн; допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з Державного підприємства «Південна залізниця» середнього заробітку за один місяць в розмірі 22 322,80 грн; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2017 року резолютивна частина рішення від 07 листопада 2017 року доповнена абзацом змісту: «в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення його на посаді директора Регіональної філії «Південна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 03 червня 2014 року відмовити».

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року змінено, зменшено розмір суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 921 095,70 грн до 896 672,65 грн; рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в розмірі 22 322,80 грн скасовано і у задоволенні цих позовних вимог відмовлено у зв`язку з їх фактичним виконанням; в іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 березня 2020 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року в частині, що змінена апеляційним судом, та постанова Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року залишено без змін.

Вказав, що незважаючи на те, що вказане судове рішення звернуто до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді, воно залишається невиконаним, а тому, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08 листопада 2017 року (наступний день після ухвалення судового рішення) по 17 серпня 2020 року (день звернення до суду з позовною заявою).

Зазначив, що у відповідності до довідки Державного підприємства «Південна залізниця» від 14 травня 2020 року, його середньоденний заробіток на момент звільнення 03 червня 2014 року складав 140,40 грн, тому сума, яка підлягає стягненню за період з 08 листопада 2017 року по 17 серпня 2020 року (694 дні вимушеного прогулу) становить 97 437,60 грн.

Просив стягнути з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року у справі № 640/10761/14-ц у сумі 97 437,60 грн та судові витрати в розмірі 974,37 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року у справі № 640/10761/14-ц у розмірі 97 437,60 грн; стягнуто з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 974,37 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Державне підприємство «Південна залізниця» подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в повному обсязі ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1461,56 грн покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Так, розгляд справи було призначено на 28 березня 2023 року та представник підприємства з`явився до суду, однак судове засідання проведено не було. Представником підприємства не подавалась заява про розгляд справи без його участі. Таким чином судом першої інстанції було позбавлено права відповідача на прийняття участі у судовому засіданні 28 березня 2023 року, надати свої пояснення суду, навести свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду та висловити свою правову позицію по даній справі. Вказав, що позивача було призначено та звільнено з посади на підставі відповідного розпорядження Кабінету Міністрів України, тому орган, який може прийняти рішення про поновлення позивача на посаді є Кабінет Міністрів України. Зазначив, що Кабінетом Міністрів України 09 грудня 2020 року було відхилено проєкт розпорядження щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державного підприємства «Південна залізниця», що позбавляє законних підстав самостійності поновлення позивача на вказаній посаді та водночас свідчить про несамостійність відповідача у відповідному процесі поновлення. Зазначив, що контракт № 4-ІV від 28 травня 2013 року був укладений з ОСОБА_1 до 27 травня 2018 року включно, і, відповідно до пункту 26, припиняє свою дію після закінчення терміну дії контракту. Тобто, на день подачі позову контракт припинив свою дію.

20 липня 2023 року до суду апеляційної інстанції від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Державна адміністрація залізничного транспорту України зазначила, що підтримує апеляційну скаргу та вважає її обгрунтованою. Виклала обставини справи та акцентувала увагу суду на тому, що контракт, за яким працював ОСОБА_1 припинив свою дію ще 27 травня 2018 року, тому підстав для задоволення позову у суду не було. Також, вказала на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Зокрема, зазначила, що судове засідання 28 березня 2023 року не проводилося. Однак, оскаржуване рішення ухвалено в той самий день, а в мотивувальній частині цього рішення зазначено, що сторони до судового засідання не з`явилися, хоча представники відповідача та третьої особи знаходилися в приміщенні суду та бажали прийняти участь в судовому засіданні. Будь яких клопотань до канцелярії суду представниками відповідача та третьої особи не подавалось.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Державного підприємства «Південна залізниця» необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки станом на час розгляду справи рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді не було виконане.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року у справі № 640/10761/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства інфраструктури України, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Державного підприємства «Південна залізниця», Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконними і скасування розпорядження та наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та визнання діючим контракту, позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державного підприємства «Південна залізниця»; визнано незаконним та скасовано розпорядження Кабінету Міністрів України від 27 травня 2014 року № 514-р; визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України від 03 червня 2014 року № 90-О; визнано незаконним та скасовано наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 03 червня 2014 року № 702/ос; визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) Державного підприємства «Південна залізниця» від 03 червня 2014 року № 201/ос; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державного підприємства «Південна залізниця» з 03 червня 2014 року; визнано діючим контракт № 4-IV з начальником Державного підприємства «Південна залізниця», що є у державній власності, від 28 травня 2013 року; стягнуто з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 червня 2014 року по 07 листопада 2017 року (день ухвалення рішення про поновлення на роботі) у сумі 921 095,70 грн; допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в розмірі 22 322,80 грн; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди відмовлено; стягнуто з Державного підприємства «Південна залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 3654,00 грн (а.с.14-20, 67-73 том 1).

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2017 року доповнено резолютивну частину рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року абзацом наступного змісту: «в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення його на посаді директора Регіональної філії «Південна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 03 червня 2014 року відмовити» (а.с.21-22, 74-75 том 1).

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року апеляційні скарги Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Південна залізниця» задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року в частині стягнення з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, зменшено розмір суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 з 921 095,70 грн до 896 672,65 грн; рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року в частині негайного стягнення з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в розмірі 22 322,80 грн скасовано і у задоволені цих вимог відмовлено у зв`язку з їх фактичним виконанням; в іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.23-34, 76-87 том 1).

Постановою Верховного Суду від 16 березня 2020 року касаційну скаргу Державного підприємства «Південна залізниця» та касаційну скаргу Кабінету Міністрів України залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року в частині, що не змінена апеляційним судом та постанову Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року в частині позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства інфраструктури України, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Державного підприємства «Південна залізниця», Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконними і скасування розпорядження та наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та визнання контракту діючим залишено без змін (а.с.35-44, 88- том 1).

Зі змісту вказаних судових рішень та контракту № 4-IV від 28 травня 2013 року вбачається, що вказаний контракт укладено між Міністерством інфраструктури України та ОСОБА_1 на строк з 28 травня 2013 року до 27 травня 2018 року (а.с.188-199 том ).

Як вбачається з довідки Державного підприємства «Південна залізниця» від 14 травня 2020 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 на момент звільнення 03 червня 2014 року складає 140,40 грн (а.с.45, 98 том 1).

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 03 січня 2018 року ВП № 55457345 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 640/10761/14-ц, виданого 05 грудня 2017 року Київським районним судом м. Харкова про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державного підприємства «Південна залізниця» з 03 червня 2014 року; поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в розмірі 22 322,80 грн (а.с.226,228 том 2).

Постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 28 листопада 2019 року ВП № 56580405 виконавчий лист № 640/10761/14-ц, виданий 04 червня 2018 року Київським районним судом м. Харкова про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державного підприємства «Південна залізниця» з 03 червня 2014 року повернуто стягувачу, на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.238 том 2).

10 вересня 2020 року Державний секретаріат Кабінету Міністрів України надіслав зокрема, до Мінінфраструктури, вимогу державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 31 серпня 2020 року щодо негайного виконання вимоги виконавчого листа № 640/10761/14-ц, виданого 04 червня 2018 року Київським районним судом м. Харкова щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державного підприємства «Південна залізниця» з 03 червня 2014 року (а.с.247-249 том 1).

Міністерством інфраструктури України подано на розгляд Кабінету Міністрів України проєкт розпорядження Кабінету Міністрів України «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державного підприємства «Південна залізниця»» (а.с.250-256 том 1).

Як вбачається з витягу з протоколу № 119 засідання Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року відхилено проєкт розпорядження Кабінету Міністрів України «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державного підприємства «Південна залізниця» (а.с.72 том 2).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент поновлення позивача на роботі за рішенням суду) рішення вважається виконаним боржником із дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 709/1465/19 (провадження № 61-4569св22), від 27 березня 2023 року в справі № 297/377/18 (провадження № 61-11482св22), від 30 травня 2023 року у справі № 297/1013/22 (провадження № 61-12939св22).

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 25 січня 2023 року у справі № 359/4426/21 (провадження № 61-8682св22), від 31 травня 2023 року у справі № 266/4546/19 (провадження № 61-20899св21).

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року у справі № 640/10761/14-ц, зокрема поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державного підприємства «Південна залізниця» з 03 червня 2014 року та в цій частині рішення суду залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року та постановою Верховного Суду від 16 березня 2020 року.

На момент звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 так і не поновлено на роботі.

Таким чином, невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року у справі № 640/10761/14-ц в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Також, погоджується колегія суддів з правильним висновком суду першої інстанції про те, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору визначено статтею 233 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено виняток із загальних строків для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівника: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної йому заробітної плати, яка відповідно до статті 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц (провадження № 61-9103св22), від 10 квітня 2023 року у справі № 565/378/22 (провадження № 61-8812св22), від 30 травня 2023 року у справі № 297/1013/22 (провадження № 61-12939св22), від 31 травня 2023 року у справі № 266/4546/19 (провадження № 61-20899св21).

У порушення частини сьомої статті 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення (стаття 129-1 Конституції України), негайне виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року у справі № 640/10761/14-ц про поновлення позивача на роботі не проведено.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного підприємства «Південна залізниця» середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року у справі № 640/10761/14-ц за період з 08 листопада 2017 року (наступний день після ухвалення судового рішення) по 17 серпня 2020 року (день звернення до суду з позовною заявою) в розмірі 97 437,60 грн.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано послався на наявність рішення суду про поновлення позивача на роботі, яке набрало законної сили та підлягає виконанню. Однак при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 за статтею 236 КЗпП України суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Частиною другої статті 23 КЗпП України передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У даній справі рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року у справі № 640/10761/14-ц, постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року та постановою Верховного Суду від 16 березня 2020 року встановлено, що контракт № 4-IV від 28 травня 2013 року укладено між Міністерством інфраструктури України та ОСОБА_1 на строк з 28 травня 2013 року до 27 травня 2018 року.

Таким чином, на час звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом термін дії контракту закінчився ще 27 травня 2018 року. Тому після закінчення строку дії контракту трудові відносини сторін припиняються в силу положень пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України.

У зв`язку з чим відсутні підстави вважати період з 28 травня 2018 року до 17 серпня 2020 року вимушеним прогулом.

Схожі за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 761/48040/18 (провадження № 61-21460св19).

Порядок обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначений у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі: Порядок).

Пунктом 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки Державного підприємства «Південна залізниця» від 14 травня 2020 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 на момент звільнення 03 червня 2014 року складає 140,40 грн, що також не заперечується і відповідачем.

Оскільки ОСОБА_1 поновлено на роботі рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року, а строк дії контракту закінчився 27 травня 2018 року, тому саме за період з 08 листопада 2017 року по 27 травня 2018 року включно (136 робочих днів) підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Таким чином за період затримки виконання судового рішення ОСОБА_1 належить до виплати 19 094,40 грн (136 днів х 140,40 грн), які і підлягають стягненню з Державного підприємства «Південна залізниця».

Доводи Державного підприємства «Південна залізниця» щодо того, що позивача призначено та звільнено з посади на підставі відповідного розпорядження Кабінету Міністрів України, тому орган, який може прийняти рішення про поновлення позивача на посаді є Кабінет Міністрів України; що Кабінетом Міністрів України 09 грудня 2020 року відхилено проєкт розпорядження щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державного підприємства «Південна залізниця», що позбавляє законних підстав самостійності поновлення позивача на вказаній посаді та водночас свідчить про несамостійність відповідача у відповідному процесі поновлення, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки державне підприємство, керівником якого був позивач, є окремою юридичною особою, що самостійно здійснює свою господарську діяльність та несе відповідальність за своїми зобов`язаннями у межах належного йому майна згідно з чинним законодавством. Держава та Міністерство інфраструктури України, з яким укладався контракт з позивачем, не несуть відповідальності за зобов`язаннями державного підприємства, зокрема щодо умов оплати праці позивача. Ані чинним законодавством, ані укладеним між сторонами контрактом, в якому визначені умови оплати праці, не передбачено обов`язку Міністерства інфраструктури України, як уповноваженого органу управління, виплачувати заробітну плату позивачу.

Зазначене також узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 760/9239/16-ц.

Таким чином, оскільки саме відповідач у межах повноважень без поважних причин не видав наказ про поновлення позивача на роботі на виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року у справі № 640/10761/14-ц, на нього має бути покладена відповідальність за статтею 236 КЗпП України.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 квітня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц.

Твердження Державного підприємства «Південна залізниця» про те, що розгляд справи було призначено на 28 березня 2023 року та представник підприємства з`явився до суду, однак судове засідання проведено не було, представником підприємства не подавалась заява про розгляд справи без його участі, таким чином судом першої інстанції позбавлено права відповідача на прийняття участі у судовому засіданні 28 березня 2023 року, надати свої пояснення суду, навести свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду та висловити свою правову позицію по даній справі, колегія суддів відхиляє, оскільки порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Ухвалюючи судове рішення та встановлюючи правомірність позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції невірно визначив період, за яким підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. У зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні із зменшенням стягнутого середнього заробітку за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року у справі № 640/10761/14-ц з 97 437,60 грн до 19 094,40 грн з підстав, зазначених вище.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково на 19,60%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 190,98 грн підлягає стягненню з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 , а судове рішення в цій частині підлягає зміні із зменшенням стягнутого судового збору з 974,37 грн до 190,98 грн.

При цьому, апеляційну скаргу Державного підприємства «Південна залізниця» задоволено частково на 80,40%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1175,09 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Південна залізниця».

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Південна залізниця» - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 березня 2023 року змінити, зменшивши розмір стягнутого з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2017 року у справі № 640/10761/14-ц з 97 437,60 грн до 19 094,40 грн та судового збору з 974,37 грн до 190,98 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Південна залізниця» 1175,09 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. В. Маміна

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 31 липня 2023 року.