Справа № 301/3615/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" серпня 2023 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області

в особі головуючої судді Даруда І.А.,

при секретарі Сатін Н.М.

за участю представника позивача Пацкан І.І.

представника відповідача Азарової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

22.11.2023 року Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернувся в Іршавський районний суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу у розмірі 1541,53 доларів США, що за курсом 36,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.09.2022 року складає 56358,20 гривень за кредитним договором № МКІWGА00000079 від 11.08.2006 року, посилаючись на те, що АТ КБ «Приватбанк" та ОСОБА_1 11.08.2006 року уклали кредитний договір МКІWGА00000079 .

Згідно договору АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 21239,61 доларів США на термін до 10.08.2010 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № МКІWGА00000079. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав.

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до приватного нотаріуса з заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки Відповідача.

04.10.2019 року приватним нотаріусом було винесено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У наведеній постанові колегія суддів Великої Палати Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду» викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 19941,62 доларів США.

Оскільки, з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у виконавчому написі від 04.10.2019 року, тобто за період з 11.08.2006 року по 15.07.2019 року, то за період після винесення виконавчого напису від 04.10.2019 року, з 01.03.2020 по 19.09.2022 року Відповідач має заборгованість у розмірі - 1541,53 доларів США - 3 % річних від простроченої суми.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги не визнав, стверджуючи що зазначені у позові вимоги позивача щодо стягнення з нього заборгованості у розмірі 1541,53 (долар США) є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Посилання позивача на правовий висновок, що викладений в постанові Великої Палати Верховного суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц є хибним, оскільки 16 лютого 2015 року Іршавським районним судом у цивільній справі № 301/52/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором винесено рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором № МКІWGА00000079 від 11.08.2006 року у зв`язку із спливом строку позовної давності. Рішення набрало законної сили 09 квітня 2015 року.

Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 р. в справі № 756/9094/15 відмовив у стягненні основної заборгованості у зв`язку зі спливом позовної давності та вказав, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, як похідні вимоги про стягнення основної суми боргу.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки позовна давність спливла щодо основної заборгованості, позовна давність спливла також до вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат як додаткової вимоги.

Фактичний пропуск строку позовної давності не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У такому випадку суди повинні відмовляти у задоволенні позову у разі подання заяви про застосування наслідків спливу позовної давності відповідачем.

Такий підхід є зрозумілим, адже зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова ВП ВС від 07.04.2020 р. у справі №910/4590/19).

Щодо посилання позивача на правовий висновок, що викладений в постанові Великої Палати Верховного суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, то таке посилання є хибним, так як за цим правовим висновком наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Отже, правовий висновок , що викладений в постанові Великої Палати Верховного суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц застосовується при наявності рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав. Натомість, згідно рішення Іршавського районного суду від 16 лютого 2015 року у стягненні заборгованості за кредитним договором № МКІWGА00000079 від 11.08.2006 року відмовлено у зв`язку із спливом позовної давності.

У позові АТ КБ «Приватбанк» посилається на виконавчий напис від 04.10.2019 року про звернення стягнення на предмет іпотеки як на доказ дії кредитного договору до повного виконання грошового зобов`язання. Таке посилання позивача не грунтується на вимогах закону.

На день вчинення виконавчого напису - 04 жовтня 2019 року , в ОСОБА_1 відсутня заборгованість за кредитним договором № МКІWGА00000079 від 11.08.2006 року перед відповідачем, так як спір про наявність заборгованості був вирішений в судовому порядку.

Щодо звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , то відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У березні 2019 року Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду була розглянути справа №757/44680/15-ц за позовом банку до боржника в якому банк просив стягнути відсотки, пеню та 3% річних. Суд змінив у мотивувальній частині судові рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат через сплив позовної давності до основної вимоги та вказав, що правильно відмовляти у позові за безпідставністю.

Верховний Суд сформував наступну правову позицію:

«Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

-натуральним є зобов`язання в якому вимога, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

-конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

-кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних

та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути

захищена в судовому (примусовому) порядку.

Такої ж позиції Верховний Суд притримується у постановах №569/12918/16-ц від 02.09.2020 р., №442/398/15-ц від 18.03.2020 р., №390/880/ 16-ц від 11.12.2019 р.

Вбачається, що для трансформації цивільного зобов`язання в натуральне необхідна воля боржника, який заявляє про застосування наслідків спливу позовної давності. В протилежному випадку вимога позивача має бути задоволена судом (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Правова позиція Верховного Суду свідчить про те, що суди мають відмовляти у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на вимогу у натуральному зобов`язанні, за безпідставністю, тобто без заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

Постанова КГС ВС від 17.11.2020 у справі №904/6892/17 про вирішнння питання про стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3% річних судді касаційного суду дійшли наступного висновку:

"Незважаючи на те, що за змістом положень статей 549, 625 ЦК України і статті 230 ГК України кредитор має право нараховувати пеню, інфляційні втрати і 3% річних за допущене боржником прострочення виконання основного зобов`язання, яке (основне зобов`язання) не припинилося у встановленому порядку, наявність такого, що набрало законної сили, судового рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення основного боргу в зв`язку з необґрунтованістю відповідного позову, ухваленого за наслідками розгляду судом іншої справи між тими ж самими сторонами, унеможливлює подальше притягнення кредитором боржника до відповідальності у виді штрафної санкції (пені), оскільки її практичне застосування є додатковим зобов`язанням, яке випливає з основного зобов`язання (сплати основного боргу), тоді як підтверджена рішенням суду остаточна втрата позивачем (кредитором) права на задоволення вимоги щодо основного зобов`язання (основного боргу) в процесуальному (судовому) порядку призводить до втрати ним права на стягнення штрафних санкцій як додаткової вимоги. Адже, натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 549 ЦК України щодо нарахування пені розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування пені у разі, якщо вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку".

Формальною ознакою натурального зобов`язання у цій справі було наявність судового рішення, яке набрало законної сили, та яким було відмовлено у стягненні основної суми боргу.

АТ БК «Приватбанк» подало відповідь на відзив, яке зводиться до того, що відповідач зобов`язання за договором не виконав. Договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань. Зобов`язання припиняться його виконанням, проведеним належним чином, а не в силу вже прийнятого рішення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 19941,62 [Долар США].

Оскільки, з Відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у виконавчому написі від 04.10.2019 року, тобто за період з 11.08.2006 року по 15.07.2019 року, то за період після винесення виконавчого напису від 04.10.2019 року, з 01.03.2020 по 19.09.2022 року Відповідач має заборгованість у розмірі - 1541,53 [Долар США].

Також зазначає, що рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області по справі № 301/52/15 від 16.02.2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА1 про стягнення заборгованості за кредитним договором МКІWGА00000079 від 11 серпня 2006 року було відмовлено, у зв`язку зі спливом позовної давності.

Тому рішення не припиняє дію кредитного договору та не позбавляє відповідача відповідальності за взяті на себе зобов`язання за договором, так як відповідно до п.5.1. договору, вказаний договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань, в зв`язку з цим просить позов задовольнити.

Представник позивача АТ КБ «Приват Банк» Пацкан І.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, що викладені в позові та в відповіді на відзив, просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи.

Представник відповідача Азарова І.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з мотивів, що викладені у відзиві на позовну заяву, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК Україниз обов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення йому коштів.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

В судовому засіданні належними доказами встановлено, що АТ КБ «Приватбанк" та ОСОБА_1 11.08.2006 року уклали кредитний договір МКІWGА00000079 (а.с.14-15).

Згідно договору АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 21239,61 доларів США на термін до 10.08.2010 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № МКІWGА00000079 (а.с.8-9).

16 лютого 2015 року Іршавським районним судом у цивільній справі № 301/52/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором винесено рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором № МКІWGА00000079 від 11.08.2006 року у зв`язку із спливом позовної давності. Рішення набрало законної сили 09 квітня 2015 року (а.с. 67-68)

Разо з цим, 04.10.2019 року приватним нотаріусом було винесено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки - житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором № МКІWGА00000079 від 11.08.2006 року (а.с.7).

Як вбачається із матеріалів позовної заяви АТ КБ «Приватбанк», що розглядається в рамках справи, предметом цього позову є стягнення 3 % річних за договором № МКІWGА00000079 від 11.08.2006 року .

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки позовна давність спливла щодо основної заборгованості, позовна давність спливла також до вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат як додаткової вимоги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 р. в справі № 756/9094/15 відмовив у стягненні основної заборгованості у зв`язку зі спливом позовної давності та вказав, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, як похідні вимоги про стягнення основної суми боргу.

Щодо посилання позивача на правовий висновок , що викладений в постанові Великої Палати Верховного суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/ 16-ц, то таке суд оцінює критично та не бере до уваги, так як за цим правовим висновком наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, застосовується при наявності рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав. Натомість, згідно рішення Іршавського районного суду від 16 лютого 2015 року у стягненні. заборгованості за кредитним договором МКІWGА00000079 від 11.08.2006 року відмовлено у зв`язку із спливом позовної давності.

У позові АТ КБ «Приватбанк» посилається на виконавчий напис від 04.10.2019 року про звернення стягнення на предмет іпотеки як на доказ дії кредитного договору до повного виконання грошового зобов`язання. Таке посилання позивача не грунтується та вимогах закону, оскільки на день вчинення виконавчого напису - 04 жовтня 2019 року, в відповідача ОСОБА_1 відсутня заборгованість за кредитним договором № МКШ`СА00000079 від 11.08.2006 року перед відповідачем, так як спір про наявність заборгованості був вирішений в судовому порядку.

Щодо звернення стягнення на нерухоме майно- житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , то відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Суд також бере до уваги та застосовує позицію Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду №757/44680/15-ц за позовом банку до боржника в якому банк просив стягнути відсотки, пеню та 3% річних, де суд змінив у мотивувальній частині судові рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат через сплив позовної давності до основної вимоги та вказав, що правильно відмовляти у позові за безпідставністю, сформувавши наступну правову позицію:

«Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

-натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

- конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

-кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних

та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути

захищена в судовому (примусовому) порядку.»

Такої ж позиції Верховний Суд притримується у постановах №569/12918/16-ц від 02.09.2020 р., №442/398/15-ц від 18.03.2020 р., №390/880/ 16-ц від 11.12.2019 р.

Вбачається, що для трансформації цивільного зобов`язання в натуральне необхідна воля боржника, який заявляє про застосування наслідків спливу позовної давності. В протилежному випадку вимога позивача має бути задоволена судом (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Правова позиція Верховного Суду свідчить про те, що суди мають відмовляти у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на вимогу у натуральному зобов`язанні, за безпідставністю, тобто без заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

Суд також враховує висновки викладені в Постанові КГС ВС від 17.11.2020 у справі №904/6892/17, де вирішуючи питання про стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3% річних судді касаційного суду дійшли наступного висновку:

"Незважаючи на те, що за змістом положень статей 549, 625 ЦК України і статті 230 ГК України кредитор має право нараховувати пеню, інфляційні втрати і 3% річних за допущене боржником прострочення виконання основного зобов`язання, яке (основне зобов`язання) не припинилося у встановленому порядку, наявність такого, що набрало законної сили, судового рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення основного боргу в зв`язку з необґрунтованістю відповідного позову, ухваленого за наслідками розгляду судом іншої справи між тими ж самими сторонами, унеможливлює подальше притягнення кредитором боржника до відповідальності у виді штрафної санкції (пені), оскільки її практичне застосування є додатковим зобов`язанням, яке випливає з основного зобов`язання (сплати основного боргу), тоді як підтверджена рішенням суду остаточна втрата позивачем (кредитором) права на задоволення вимоги щодо основного зобов`язання (основного боргу) в процесуальному (судовому) порядку призводить до втрати ним права на стягнення штрафних санкцій як додаткової вимоги. Адже, натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 549 ЦК України щодо нарахування пені розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування пені у разі, якщо вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку".

Формальною ознакою натурального зобов`язання у цій справі було наявність судового рішення, яке набрало законної сили, та яким було відмовлено у стягненні основної суми боргу.

Отже, враховуючи наведене суд приходить до висновку, що оскільки 16 лютого 2015 року Іршавським районним судом у цивільній справі № 301/52/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором винесено рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором № МКІWGА00000079 від 11.08.2006 року у зв`язку із спливом позовної давності і на день вчинення виконавчого напису - 04 жовтня 2019 року, у відповідача ОСОБА_1 відсутня заборгованість за кредитним договором № МКІWGА00000079 від 11.08.2006 року перед відповідачем, так як спір про наявність заборгованості був вирішений в судовому порядку, правовідносини, що виникли на підставі кредитного договору припинені, то відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, а тому при наявності судового рішення, яке набрало законної сили, та яким було відмовлено у стягненні, вимога банку про стягнення 3% річних від простроченої суми боргу не підлягає до задоволення.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в позові Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 89, 141, 247, 263-265, 268, 272, 273, 280, 281-285 ЦПК України, ст.ст. 266, 526, 530, 625 1048 ЦК України, суд, -

Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 25.08.2023 року.

Суддя : І. А. Даруда