Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.11.2023 Справа №607/1613/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Братасюка В.М.

за участі секретаря Тинкалюк Є.І.

позивачки ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , представника відповідача Кучмія М.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Тернопільський радіозавод Оріон про стягнення заборгованості заробітної плати, компенсації за знецінення та завданої моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» (далі за текстом - АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон») про стягнення заборгованості заробітної плати в сумі 8 034,00 грн, компенсації за знецінення грошових коштів у розмірі 3 998,31 грн, завданої моральної шкоди в сумі 8 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 30 жовтня 1984 року позивачка працювала в АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на посаді інженера, табельний номер 19164 . Під час перебування у трудових відносинах із відповідачем, з боку останнього була нарахована заробітна плата за вислугу на загальну суму 8 034,00 грн, у тому числі: 5 280,00 грн нараховано у жовтні 2018 року; 2 754,00 нараховано у січні 2019 року. По теперішній час заробітна плата так і не була виплачена, що свідчить про порушення відповідачем законодавства, зокрема ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ст. 115 КЗпП України.

Позивачка зазначає, що у квітні 2019 року після зміни керівництва АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» був виданий наказ № 15 від 24.04.2019 про скасування виплати раніше нарахованої заробітної плати за вислугу у повному обсязі, що є порушенням зі сторони відповідача. Після неодноразових усних звернень та прохань про виплату вищевказаної заробітної плати за вислугу, були тільки обіцянки, що виплатять. 30.06.2022 позивачка звернулась у письмовій формі із заявою на її виплату. Проте, станом на момент подання даної позовної заяви жодної відповіді від відповідача ОСОБА_1 не отримувала.

Поряд із сумою основного боргу позивачка просить компенсацію знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за період прострочення оплати з 2018 року по 2023 рік, що складає 3 998,31 грн. Розрахунок компенсації зроблено на основі індексу споживчих цін по Україні згідно довідки Головного Управління статистики у Тернопільській області.

Також, у зв`язку із значною затримкою, три роки і сім місяців, позивачці завдана моральна шкода, яка обумовлюється моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниження честі, гідності, тому вважає, що незаконними діями АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» нанесло їй моральну шкоду, яку позивач оцінює у 8 000,00 грн.

Враховуючи зазначене, просить суд позовні вимоги задовольнитита стягнути з відповідача на її користь: заборгованість по заробітній платі в сумі 8 034,00 грн; компенсацію за знецінення грошових коштів у розмірі 3 998,31 грн; завдану моральну шкоду в сумі 8 000,00 грн; поштові витрати у розмірі 23,00 грн та судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Ухвалою судді від 16.02.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

17.03.2023 представник відповідача АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» подав до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відзив, у якому відповідач позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Відзив обґрунтував тим, що позивачу неправомірно та безпідставно була нарахована надбавка за вислугу років в жовтні 2018 року за відпрацьований 2017 рік та в січні 2019 року за відпрацьований 2018 рік. Відтак за погодженням з Наглядовою радою АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» така надбавка була скасована на підставі Акта перевірки № 1 від 24.04.2019 та наказу № 15 від 24.04.2019.

Відповідач звернув увагу, що фінансові показники товариства, а відповідно фактична зайнятість працівників у 2017-2018 роках у виробничій сфері виконані лише на 15%, а по реалізації продукції - на 21%. Тому були відсутні підстави для застосування коефіцієнта нарахування винагороди, про який зазначила позивач. Також, на момент нарахування винагороди за вислугу років заборгованість по невиплаченій заробітній платі, сплаті ПДФО і військовому збору становила приблизно 4 місяці і не було наявних коштів для виплати винагороди за вислугу років.

Так само у фінансовому плані та плановому фонді заробітної плати на 2017-2018 роки не було передбачено виплат на винагороду за вислугу років. Так само наказ щодо нарахування та виплати винагороди за вислугу років на підприємстві не видавався, розрахунки не проводилися та списки осіб на виплату винагороди не затверджувались.

Відповідач вважає, що у даній справі слід врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 01.10.2018 року у справі № 487/6105/16-ц.

Також, на думку відповідача, безпідставними є вимоги щодо компенсації за знецінення грошових коштів, оскільки незрозумілим є те, чому позивач очікувала понад три роки зі зверненням до суду з даним позовом, якщо вважала, що її право порушене.

Відповідач вважає безпідставними вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки незрозуміло, яких фізичних та моральних страждань зазнала позивач і чим це обґрунтовується. Твердження про те, що було порушено право на оплату праці, не відповідає дійсності, оскільки заробітну плату позивач отримувала у повному обсязі, і також з нею було проведено повний розрахунок.

Крім цього, відповідач зауважив, що позивач порушила строки позовної давності, зокрема тримісячний строк на звернення до суду з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні.

29 березня 2023 року позивачка подала до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відповідь на відзив, у якій просила позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Додатково вказала, що неодноразово зверталась у бухгалтерію АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон», щоб отримати розрахункові листи, проте їй було відмовлено. Крім цього, покликалась на п.4.1.17 Колективного Договору у якому передбачено, що правління зобов`язується проводити щорічну виплату винагороди за вислугу років працівникам підприємства згідно «Положення про виплату винагороди за вислугу років працівникам ПАТ «ТРЗ «Оріон». Відповідно до умов п.п.2.1 Положення «Про виплату винагороди за вислугу років працівникам ПАТ «ТРЗ «Оріон», Додаток №2 до Колективного договору, одноразова винагорода за вислугу років виплачується всім працівникам підприємства від тарифної ставки посадового окладу за фактично відпрацьований час з врахуванням коефіцієнтів наведених у додатках №1 та №2. Відповідно до умов п.2.2 Положення «Про виплату винагороди за вислугу років працівникам ПАТ «ТРЗ «Оріон», сторони погодили, що працівникам інструментальної служби (150), до якої належить позивачка, нарахування одноразової винагороди за вислугу років проводити згідно додатку №1. Положення Про виплату винагороди за вислугу років працівникам ПАТ «ТРЗ «Оріон», що є Додатком №22, до Колективного договору підприємства, направлене на стимулювання і підвищення матеріальної зацікавленості працівників, зменшення плинності кадрів та збереження кваліфікованих спеціалістів на підприємстві, таким чином, винагорода за вислугу років не залежить від результату діяльності позивачки, а взаємопов`язана з її стажем роботи у відповідності, який становить більше 33 роки, тому доводи відповідача, щодо наказів, згідно яких було припинено роботу на підприємстві, не заслуговує на увагу. Тим більше інструментальний цех №150 завжди працював, не був у простоях, що доводять нарахування заробітної плати протягом 2017 та 2018 років.

Крім цього, наказ № 15 від 24.04.2019 про скасування надбавки за вислугу років, позивачка просить суд вважати недійсним. Із розрахункового листа ОСОБА_1 за квітень 2019 року проведено незаконно відрахування від заробітної плати сум: за вислугу 5280 грн від 10/18, та за вислугу 2754 грн. від 01/19. Також, відсутні докази існування обставин, передбачених ст. 127 КЗпП України, для видачі наказу від 24.04.2019 про скасування нарахування винагороди за вислугу років. При цьому винагорода за вислугу років не залежить від результатів діяльності підприємства, а взаємопов`язана зі стажем роботи працівника.

Щодо вимоги компенсації за знецінення грошових коштів в сумі 3998,31 грн, то позивачка покликалась на пункт 4.1.10 Колективного договору де чітко написано проводити індексацію заробітної плати відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». В разі затримки виплати заробітної плати проводити її індексацію і компенсацію згідно з чинним законодавством. Статистичну інформацію про індекси споживчих цін (індекси інфляції) по Тернопільській області та Україні за 2017-2022 роки, позивачка отримала в Головному управлінні статистики в Тернопільській області. Відповідач в листі зазначає, що у відповідності до статті 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільнені, із зазначення окремо кожного виду виплати (основна та додаткова зарплата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, утому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівників в день їх виплати. Про те позивачка не отримувала письмового повідомлення про нараховані суми та не отримувала їх при звільненні. ОСОБА_1 звільнилася 16 вересня 2019 року. Заборгованість по зарплаті, крім винагороди за вислугу років, вона отримала в червні 2020 року. Після звільнення, основну зарплату відповідач затримав їй на 10 місяців.

Щодо компенсації моральної шкоди, то позивачка вказала, що вона зазнала моральних страждань із-за не виплаченої їй заробітної плати. Багаторазове ходіння на завод і випрошування своєї чесно заробленої зарплати. Фінансовий директор - головний бухгалтер Ольга Ізьо кожен раз обіцяла, що зарплата буде виплачена, останній раз обіцяла - вересень, жовтень 2022 року. Пройшли місяці, а виплати позивачка не отримала. Вона є інвалідом та їй протипоказані психоемоційні навантаження. Всі ці ходіння на завод і випрошування про виплату зарплати зашкодили її здоров`ю. Потрібні великі кошти на лікування, тому вона і вимагає компенсацію за завдану їй моральну шкоду.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Білик Л.С. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив, і просили позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон», адвокат Кучмій М.Я. позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві, та просив у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, право на працю, закріплене у ст. 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Суд установив, що ОСОБА_1 з 30.10.1984 перебувала у трудових відносинах з Тернопільським радіозаводом «Оріон», яке згодом перейменоване на Відкрите акціонерне товариство «Тернопільський радіозавод «Оріон», а з 14.05.2018 перейменоване на Публічне акціонерне товариство «Тернопільський радіозавод «Оріон». Такі обставини підтверджуються відповідними записами, які містяться в трудовій книжці серії НОМЕР_2 , яка видана на ім`я ОСОБА_4 , 1961 року народження.

Також зі змісту вказаної вище трудової книжки вбачається, що наказом АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» № 180 від 16.09.2019, позивачка з 16.09.2019 звільнена в зв`язку із скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачка зазначає, що у жовтні 2018 року їй нарахована надбавка за вислугу років у розмірі 5 280,00 грн за 2017 рік, а в січні 2019 року - у розмірі 2 754,00 грн за 2018 рік.

У судовому засіданні встановлено, що 09.11.2018 державний пакет акцій АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» у розмірі 96,1% статутного капіталу був проданий Фондом державного майна України Товариству з обмеженою відповідальністю «Симбірський радіозавод «Сигнал». Указане призвело до зміни керівництва АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон».

Наказом голови правління АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» № 10 від 17.04.2019 створено комісію з перевірки порушень при нарахуванні премій, надбавок та окладів працівникам заводу.

Згідно з протоколом від 24.04.2019 комісією АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» розглядалося питання про проведення перевірки нарахування заробітної плати за вислугу років за 2017-2018 роки, доплати за секретність посадовим особам АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» та окладу голови правління Карпика Я.М. та посадових осіб.

Відповідно до Акта № 1 від 24.04.2023, складеного за результатами проведення перевірки щодо нарахування винагороди за вислугу років, упродовж 2017 та 2018 років виробнича діяльність АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» проводилася частково з метою забезпечення виконання невідкладних робіт, пов`язаних з життєдіяльністю заводу. Було видано ряд наказів керівника товариства про припинення роботи у зв`язку з незавантаженістю виробництва. Фінансові показники товариства у 2017 та 2018 роках у виробничій сфері щодо виконанню плану випуску продукції виконано на 15%, а по реалізації цієї продукції на 21%. З урахуванням викладеного комісія дійшла висновку про відсутність підстав для застосування коефіцієнта нарахування винагороди за вислугу років та зазначила, що розрахунки нарахованих сум за винагородою зроблені з суттєвими помилками. Фактичну зайнятість працівників у 2017 та 2018 роках відображено некоректно, тому одноразова винагорода за вислугу років за 2017 та 2018 роки підлягає відміні та перерахунку, а її виплату слід провести при наявності зароблених коштів. Крім цього, комісія встановила відсутність наказів керівництва заводу щодо нарахування та виплати винагороди за вислугу років та дійшла висновку про відсутність у працівників бухгалтерського відділу підстав проводити ці нарахування і включати вказану суму у заборгованість із заробітної плати.

Наказом голови правління АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» № 15 від 24.04.2019 скасовано нарахування винагороди за вислугу років за 2017 та 2018 роки на підставі зазначеного вище Акта № 1 від 24.04.2019.

Суд вважає за необхідне зазначити, що зміст даного Акта не містить висновку про відсутність правових підстав для виплати винагороди за вислугу років, а лише зводиться до того, що з урахуванням перерахованих в Акті обставин одноразова винагорода за вислугу років у 2017 та 2018 роках підлягає відміні та перерахунку, а виплату провести слід лише при наявності зароблених коштів.

Згідно з наказу ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» № 57 від 30.12.2016 року Про режим роботи підприємства у зв`язку із зменшенням обсягів виробництва, відсутністю державного замовлення та замовлень на поставку продукції від інших споживачів та з метою запобігання масовому звільненню працівників, керуючись Колективним договором на 2016 - 2020 роки, Правилами внутрішнього трудового розпорядку, статтями 56, 36, 44, 103 КЗпП України, а також частиною 3 статті 32 КзпП України постановлено продовжити роботу підприємства в режимі неповного робочого часу працівників зі збереженням трудових функцій працівників. Протягом 2017-2018 років підприємство працювало в режимі неповного робочого часу.

Так, виробнича діяльність АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» у 2017 році проводилася частково, що вбачається з наказів голови правління ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» Карпика Я.М., зокрема, у зв`язку з відсутністю коштів для придбання матеріалів ПКВ під виконання нових контрактів та у зв`язку з незавантаженістю підприємства. Такі обставини підтверджуються наказами № 56 від 29.12.2016, № 4 від 02.02.2017, № 10 від 27.02.2017, № 14 від 03.04.2017, № 17 від 28.04.2017, № 26 від 31.05.2017, № 30 від 03.07.2017, № 32 від 01.08.2017, № 36 від 31.08.2017 та № 41 від 29.09.2017.

Аналогічно виробнича діяльність АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» у 2018 році проводилася частково, що вбачається з наказів голови правління ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» Карпика Я.М. та в.о. голови правління ОСОБА_5 , а саме у зв`язку з незавантаженістю підприємства. Такі обставини підтверджуються наказами № 3 від 18.01.2018, № 7 від 01.02.2018, № 19 від 29.03.2018, № 22 від 27.04.2018, № 27 від 29.05.2018, № 33 від 27.06.2018, № 37 від 31.07.2018, № 40 від 03.09.2018, № 49 від 01.10.2018, № 54 від 31.10.2018, № 59 від 30.11.2018 та № 65 від 28.12.2018.

Відповідно до розрахунку винагороди за вислугу років за 2017-2018 роки ОСОБА_6 , який складений головою правління АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» ОСОБА_8 та головним бухгалтером ОСОБА_7, такий розрахунок здійснений відповідно до Положення про винагороду за вислугу років та у ньому розрахований посадовий оклад, з якого буде нараховуватись вислуга.

Із таблиці № 1, яка міститься у вказаному вище розрахунку, вбачається проведення перерахунку місячного посадового окладу з врахуванням робочого часу за 2017-2018 роки, зі змісту якого слідує, що сума окладів за неповний робочий час нарахованих ОСОБА_1 за 2017 рік становить 31 274,26 грн, а середній оклад останньої у 2017 році при неповному робочому часі становить 2 606,19 грн. При цьому сума окладів за неповний робочий час, нарахованих ОСОБА_1 за 2018 рік, становить 14 929,06 грн, а середній оклад останньої у 2018 році при неповному робочому часі становить 1 244,09 грн.

Також, в таблиці № 2 розраховано зайнятість ОСОБА_1 в 2017-2018 роках, відповідно до якої ОСОБА_1 у 2017 році фактично відпрацювала 84 робочих дні при плановому фонді робочого часу 249 робочих днів. Тобто процент зайнятості працівника складає 57,4%. У 2018 році такий процент складає 43,6% (фактично відпрацьовано 46 робочих днів із 250 планових робочих днів).

На підставі викладеного ОСОБА_1 проведений розрахунок винагороди за вислугу років за 2017-2018 роки, відповідно до якого:

- розмір винагороди за вислугу років за 2017 рік становить 813,13 грн, з урахуванням середнього окладу у розмірі 2 606,19 грн та коефіцієнтів: за стаж - 1,5; за зайнятість - 0,8; долі фонду заробітної плати в товарній продукції - 0,26;

- розмір винагороди за вислугу років за 2018 рік становить 306,05 грн, з урахуванням середнього окладу 1 244,09 грн та коефіцієнтів: за стаж - 1,5; за зайнятість - 0,5; долі фонду заробітної плати в товарній продукції - 0,328.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» (далі за текстом - Закон), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 21 Закону працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з п. 2.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України № 5 від 13.01.2004, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за № 114/8713, інші заохочувальні та компенсаційні виплати включають винагороди та премії, які мають одноразовий характер, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

До них належать винагороди та заохочення, що здійснюються раз на рік або мають одноразовий характер. Зокрема, винагороди за підсумками роботи за рік, щорічні винагороди за вислугу років (стаж роботи).

Указане дає підстави дійти висновку, що щорічні винагороди за вислугу років є заохочувальною виплатою.

Відповідно до ст. 15 Закону форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

У свою чергу, договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди».

У колективному договорі можуть встановлюватись форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат.

Згідно зі ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

При цьому згідно зі ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Відповідно до ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Судом встановлено, що 13.07.2016 в Управлінні економіки, промисловості та праці Тернопільської міської ради за № 61 зареєстрований Колективний договір ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на 2016-2020 роки, укладений із профспілковим комітетом ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» (далі - Колективний договір).

Відповідно до п. 2.6.1, 2.6.4 Колективного договору, договір поширюється на всіх працівників підприємства, прийнятих на умовах на найму (в тому числі на працівників, які походять строк випробування при прийнятті на роботу), а також працівників профспілкових органів, які працюють на виборних та штатних посадах в профспілковій організації заводу. Положення договору діють безпосередньо і є обов`язковими для виконання сторонами.

За змістом п. 1.4.7, 4.1.8 Колективного договору, правління зобов`язується: формувати фонд оплати праці, виходячи з тарифних умов (діючих ставок, розцінок, окладів), розмірів доплат, надбавок з врахуванням росту чи складу обсягів виробництва (додаток № 1 до додатку № 7 «Положення про оплату праці»); проводити оплату праці в залежності від кінцевого результату роботи підприємства і особистого внеску працівника згідно з чинним законодавством та Положення про оплату праці (Додаток № 7).

Згідно з п. 4.1.17 Колективного договору, правління зобов`язується проводити щорічну виплату винагороди за вислугу років працівникам підприємства згідно з Положенням «Про виплату винагороди за вислугу років працівникам ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» (додаток № 25).

Відповідно до п. 5.1.4 Колективного договору, правління може за погодженням з профкомом встановлювати режим неповного робочого часу на підприємстві.

Положення № 22 направлене на стимулювання та підвищення матеріальної зацікавленості працівників, зменшення плинності кадрів та збереження кваліфікованих спеціалістів на підприємстві.

Згідно з п. 1.1, 1.2 Положення № 22 правовою базою для стимулювання працівників є КЗпП України, Закон України «Про оплату праці» та інші нормативні документи. Виплата винагороди за минулий рік проводиться в І кварталі поточного року.

Відповідно до п. 2.1 Положення № 22 одноразова винагорода за вислугу років виплачується всім працівникам підприємства від тарифної ставки, посадового окладу за фактично відпрацьований час з врахуванням коефіцієнтів, наведених у таблицях № 1 та № 2.

У відповідності до п. 2.5 Положення про виплату винагороди за вислугу років працівникам ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон», сума винагороди за вислугу років коректується на % зайнятості працівника у минулому році та у разі, якщо вона становить 69-50 % застосовується коефіцієнт 0,8, 49-30 % застосовується коефіцієнт 0,5.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала на ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» більше 15 років, тому з врахуванням Положення про виплату винагороди за вислугу років працівникам ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон», коефіцієнт, який враховує стаж становить 1,5.

При виконанні плану виробництва доля фонду заробітної плати в товарній продукції АТ «ТРЗ «Оріон» за 2017 рік становить 26%, тобто коефіцієнт 0,26 за 2018 рік 32,8 %, тобто коефіцієнт 0,328.

Також, згідно п. 2.7 Положення № 22, якщо працівник прийнятий на підприємство на неповний робочий день (неповний робочий тиждень) винагорода за вислугу років нараховується на тарифну ставку (посадовий оклад) встановлену з врахуванням робочого часу.

Таким чином винагорода за вислугу років не залежить від результатів трудової діяльності працівника чи результатів фінансової діяльності товариства, а взаємопов`язана із стажем роботи на підприємстві. Окремої процедури скасування цієї винагороди за вислугу років Положення № 22 не містить.

Разом з тим згідно з п. 3.5 Положення № 22 винагорода за вислугу років не виплачується особам, звільненим протягом року за власним бажанням, порушення трудової дисципліни або внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно з ч. 3 ст. 151 КЗпП України протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходи заохочення до працівника не застосовуються.

Суд встановив, що впродовж періоду, за який позивачці нарахована надбавка за вислугу років, а саме за 2017-2018 роки, ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не притягувалася.

Відтак суд доходить висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання одноразової щорічної винагороди за вислугу років за 2017 рік та 2018 рік.

Як встановив суд вище, відповідач подав до суду розрахунок винагороди за вислугу років ОСОБА_1 за 2017-2018 роки з врахуванням пункту 2.7 Положення про виплату винагороди за вислугу років, тобто з врахуванням робочого часу у вказаний період часу.

Відтак, приймаючи до уваги те, що у 2017-2018 роках ОСОБА_1 працювала в режимі неповного робочого часу зі збереженням трудових функцій та оплатою пропорційно відпрацьованому часу, та виходячи з установлених штатним розписом окладів (тарифних ставок), розрахунок суми винагороди за вислугу років повинен бути проведений з урахуванням фактично відпрацьованого робочого часу.

Відповідно до п. 2.2 Положення про оплату праці працівників ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон», що є Додатком № 7 до Колективного договору підприємства, фонд оплати праці по підприємству залежить від обсягів товарної продукції і встановлюється згідно розрахунку (додатку № 1).

Таким чином, визначені позивачкою суми винагороди за вислугу років є невірними.

З урахуванням викладених обставин суд доходить висновку, що при визначенні грошової винагороди за вислугу років ОСОБА_1 слід врахувати розмір середнього посадового окладу за 2017 рік та 2018 рік, коефіцієнт, який враховує стаж, коефіцієнт, який враховує зайнятість працівника, та коефіцієнт долі фонду заробітної плати в товарній продукції.

За таких обставин суд погоджується з наданим відповідачем розрахунком, а тому доходить висновку, що розмір винагороди ОСОБА_1 за вислугу років за 2017 рік становить 813,13 грн (з урахуванням середнього окладу у розмірі 2 606,19 грн та коефіцієнтів: за стаж - 1,5; за зайнятість - 0,8; долі фонду заробітної плати в товарній продукції - 0,26), а розмір винагороди за вислугу років за 2018 рік становить 306,05 грн (з урахуванням середнього окладу 1 244,09 грн та коефіцієнтів: за стаж - 1,5; за зайнятість - 0,5; долі фонду заробітної плати в товарній продукції - 0,328).

Крім цього, суд критично оцінює доводи представника відповідача щодо фінансових показників товариства у 2017-2018 роках, відсутності у фінансовому плані виплат на винагороду за вислугу років, відсутності наказів та розрахунків щодо нарахування та виплати винагороди за вислугу років, встановлення новим керівництвом товариства безпідставного нарахування такої надбавки та її скасування за погодженням з Наглядовою радою товариства, оскільки зі змісту Колективного договору не вбачається, що виплата вказаної надбавки залежить від результатів виробничої діяльності та фінансових показників товариства.

Так само умови Колективного договору не передбачають можливості скасування керівництвом товариства в односторонньому порядку винагороди за вислугу років.

Крім цього, обставина щодо відсутності наказів попереднього керівництва АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» про нарахування та виплату спірної надбавки не має правового значення, оскільки надбавка позивачці виплачена не була. Суд встановив наявність у позивачки передбаченого чинним законодавством про працю та умовами Колективного договору права на отримання надбавки за вислугу років, а тому відсутність наказів керівництва АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» не свідчить про відсутність права ОСОБА_1 на отримання зазначеної винагороди.

Щодо стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати (грошову винагороду за вислугу років) у зв`язку з порушенням термінів її виплати суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст. 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі за текстом - Порядок № 159), компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення).

Також згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (далі за текстом - Порядок № 1078) передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (посадовими окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

Відповідно до п. 3 Порядку № 1078 до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема: доходи громадян від здачі в оренду майна, від акцій та інших цінних паперів, ведення селянського (фермерського) і особистого підсобного господарства, підприємницької діяльності, яка є для громадян джерелом грошових доходів від власності; виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати; одноразова виплата допомоги по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності; допомога у зв`язку з вагітністю та пологами, допомога при народженні дитини, допомога на поховання; цільова разова матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію, суми соціальних пільг, компенсації (крім виплат, визначених пунктом 2 цього Порядку), винагорода за підсумками роботи за рік тощо; соціальні виплати, які визначаються залежно від прожиткового мінімуму (тимчасова державна допомога дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме; мінімальний розмір допомоги по безробіттю; державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю; державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державна соціальна допомога на догляд; тимчасова державна соціальна допомога непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату; щомісячна грошова допомога малозабезпеченій особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею; компенсаційна виплата, що призначається непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами); державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям, допомога на дітей, які перебувають під опікою чи піклуванням, допомога на дітей одиноким матерям.

Системний аналіз зазначених вище положень свідчить про те, що індексації підлягає оплата праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні і компенсаційні виплати передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, які мають постійний характер. Разові виплати не індексують. Крім цього, не індексують також виплати, розраховані із середньої зарплати, зокрема, відпускні, лікарняні, допомога у зв`язку з вагітністю тощо.

Так, щорічна виплата винагороди за вислугу років, яка передбачена Колективним договором ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на 2016-2020 роки, виплачується всім працівникам підприємства одноразово, а відтак індексації не підлягає. На вказану виплату не розповсюджується Порядок № 159, а також норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок інфляційних процесів за період з листопада 2018 року до 2023 року у розмірі 3 998,31 грн є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо строків позовної давності суд зазначає таке.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції до 19.07.2022) було визначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 233 КЗпП (у редакції до 19.07.2022) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ч. 2 ст. 233 КЗпП України).

Вказані обставини свідчать про те, що з 19.07.2022 трудовим законодавством змінено правове регулювання строку звернення з позовом до суду в справах про стягнення належних працівникові сум, зокрема, заробітної плати, а саме - встановлено тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як встановлено Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 N 1-рп/99, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З урахуванням викладеного зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло станом на момент виникнення відповідного права. При цьому неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності.

Відтак приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами, а тому тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Таким чином тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до суду у виниклому спорі не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.

Таким чином оскільки спірні правовідносини виникли з приводу виплати позивачу надбавки за вислугу років за 2017-2018 рік, суд вважає, що строк звернення до суду з таким позовом має визначатись за правилами частини другої статті 233 КЗпП України в редакції, яка була чинною на момент початку перебігу відповідного строку.

За таких обставин суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності, а тому доводи представника відповідача в цій частині є необґрунтованими та такими, що не ґрунтується на вимогах закону.

Щодо стягнення компенсації за завдану моральну шкоду суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України).

Так, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі за текстом - Постанова), судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Згідно з п. 9 Постанови розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач.

Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, в обґрунтування позовних вимог у цій частині ОСОБА_1 зазначила, що вона зазнала моральних та фізичних страждань внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниження честі та гідності, багаторазового ходіння на завод та випрошування своєї чесно заробленої заробітної плати. Вказала, що вона є інвалідом і їй протипоказані психоемоційні навантаження. Все це зашкодило її здоров`ю та потрібна велика сума коштів на лікування.

Разом з тим належні та допустимі докази, які б підтверджували спричинення позивачеві моральної шкоди, суду не надані.

При цьому як факт завдання особі моральних страждань, так і розмір відшкодування за них, підлягають доказуванню за допомогою відповідних доказів. Сама по собі невиплата одноразової щорічної винагороди за вислугу років не може слугувати підставою для стягнення компенсації за завдану моральну шкоду.

Суд враховує, що із заявою про виплату винагороди за вислугу років позивачка звернулась до відповідача лише 30.06.2022. Інші заходи з метою поновлення порушених прав позивачка до того часу не вживались. Так само і з даним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду майже через чотири роки після скасування винагороди за вислугу років. Відтак суд вважає, що тривале невчинення позивачкою дій для припинення завдання їй моральної шкоди дає підстави дійти висновку про незавдання позивачці такої шкоди внаслідок невиплати винагороди за вислугу років.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не довела суду, що внаслідок невиплати відповідачем одноразової щорічної винагороди за вислугу років позивачка зазнала моральних страждань, що призвело до втратити нормальних життєвих зв`язків та необхідності здійснення додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням викладених обставин суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, а відтак і про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині.

За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим сума судового збору не може бути нижчою за мінімально визначену законом.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відтак, приймаючи до уваги вид позовних вимог та розмір їх задоволення, суд вважає, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Витрати ОСОБА_1 зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди покладаються на позивачку, що відповідає змісту п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Також суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача в користь позивачки 23,00 грн поштових витрат, оскільки такі витрати не входять до витрат, що підлягають до розподілу.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 76-82, 89, 133 ч. 1, 141 ч. 1, 6, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позову завдольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Тернопільський радіозавод Оріон на користь ОСОБА_1 грошову винагороду за 2017 рік в сумі 813, 13 гривень та за 2018 рік 306, 05 гривень.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Тернопільський радіозавод Оріон в користь держави судовий збір в розмірі 1073, 60 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення

Позивачка ОСОБА_1 АДРЕСА_1

Відповідач Акціонерне товариство Тернопільський радіозавод Оріон вул. 15 квітня, 6 м. Тернопіль.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк