Справа № 461/2030/23 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/1420/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю заявника ОСОБА_1 , представника заінтересованої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24 березня 2023 року в складі судді Зубачик Н.Б. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністертсва юстиції, -

встановив:

У березні 2023 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії та бездіяльність Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністертсва юстиції, просила скасувати постанову виконавця Пустомитівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про вилучення з Єдиного реєстру боржників боржника ФОП ОСОБА_3 та притягнути до відповідальності начальника Пустомитівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Оскаржуваною ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24 березня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Пустомитівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Роз`яснено заявнику, що розгляд справи про оскарження дій та рішень державного виконавця у зведеному виконавчому провадженні, в якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, віднесено до юрисдикції адміністративного суду у порядку, визначеному КАС України.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 , з такою не погоджується, вважає незаконною.

Покликається на статті 447, 448 ЦПК України, якими передбачено право сторони виконавчого провадження на звернення із скаргою до суду, а також визначено до якого суду подається скарга.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином обставини, якими обґрунтовувалися її вимоги та на чому такі ґрунтувалися.

Таким чином, суд не забезпечив права на справедливий суд, гарантованого Конституцією України.

Неконституційні дії суду спонукали до невиконання виконавчою службою постанови Львівського апеляційного суду від 30.01.2023.

Також зазначає про практику Європейського суду з прав людини у контексті ефективного способу захисту.

Просить скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24 березня 2023 року. Скасувати постанову виконавця Пустомитівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про вилучення з Єдиного реєстру боржників боржника ФОП ОСОБА_3 . Відновити виконавче провадження №65337208. Постановити окрему ухвалу на начальника Пустомитівського РВДВС та суддю Галицького районного суду м. Львова за порушення чинного законодавства.

15.06.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Пустомитівського ВДВС у Львівському районі Львівської області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції на апеляційну скаргу, у якому надаючи усю хронологію дій у межах відповідних виконавчих проваджень, зведеного виконавчого провадження та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що справи за скаргами на дії державного чи приватного виконавця мають розглядатися у порядку того судочинства, у якому постановлені судові рішення, на виконання яких видано виконавчі документи, що підлягають примусовому виконанню.

Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження, виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

За загальним правилом, у разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, зазначена скарга розглядається судом, який ухвалив вказане рішення, за правилами цивільного судочинства.

При цьому, оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 287 КАС України.

Вказаний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року № 660/612/16-ц (провадження № 14-19цс19), від 20 червня 2018 року в справі № 553/1642/15-ц (провадження № 14-207цс18), від 12 вересня 2018 року в справі № 461/5045/16-а (провадження № 11-675апп18) та від 16 січня 2019 року в справі № 657/233/14-ц (провадження № 14-447цс18).

Враховуючи, що заявником оскаржується рішення державного виконавця в межах зведеного виконавчого провадження № АСВП №65337208 з примусового виконання рішення Галицького районного суду м.Львова, рішення Шевченківського районного суду м.Львова та судового наказу Господарського суду Львівської області, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки розгляд даної скарги віднесено до юрисдикції адміністративного суду у порядку, визначеному КАС України.

Таким чином, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суд відмовив у відкритті провадження у справі, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Судом встановлено, що у Пустомитівському відділі державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на примусовому виконанні перебувало зведене виконавче провадження АСВП №65337208 про стягнення з ОСОБА_3 56 310,98 грн. боргу, а саме:

-АСВП № 65335745 з виконання виконавчого листа № 466/9562/19, виданого Галицьким районним судом м.Львова 05.03.2021 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 22 044,40 грн. майнової шкоди та 768,40 грн судового збору, на загальну суму 22 845,80 грн. боргу (а.с. 45 зворот);

-АСВП № 63562692 з виконання виконавчого листа № 465/3565/19, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 29.10.2020 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 768,40 грн. сплаченого судового збору (а.с. 47 зворот);

-АСВП № 63562539 з виконання виконавчого листа № 465/3565/19, виданого Шевченківським районним судом м.Львова 29.10.2020 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 28 000,00 грн. боргу (а.с. 43);

-АСВП № 61892437 з виконання вимоги про сплату боргу № Ф-4500-50У виданої ГУ ДПС у Львівській області 09Л0.2019 2 323,28 грн. боргу (а.с. 43 зворот);

-АСВП № 61652310 з виконання судового наказу № 914/199/20, виданого Господарським судом Львівської області 13.03.2020 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТзОВ «Грінера Україна» 2 373,50 грн. боргу (а.с. 49).

Постановою заступника начальника Пустомитівського ВДВС у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 06.05.2021 виконавчі провадження № 61652310, № 61892437, № 63562539, № 63562692, №65335745 об`єднані у зведене виконавче провадження № 65337208. Стягувач ОСОБА_1 , боржник ОСОБА_3 (а.с. 50).

З наданих виконавцем копій матеріалів виконавчого провадження слідує, що у межах зведеного виконавчого провадження виконавцями Пустомитівського ВДВС виносилися постанови про закінчення відповідних виконавчих проваджень, у зв`язку з фактичним виконанням зобов`язань за виконавчими документами (а.с. 42, 44 зворот, 46 зворот, 48, 50, 52-54).

У подальшому, відповідні постанови, дії та бездіяльність виконавців у зведеному виконавчому провадженні були предметом судового розгляду, з приводу чого мають місце відповідні судові рішення.

Звертаючись із скаргою на дії державного виконавця, ОСОБА_1 просить, зокрема, скасувати постанову про вилучення з Єдиного реєстру боржників боржника ФОП ОСОБА_3 та притягнути до відповідальності начальника Пустомитівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Враховуючи наведене та слідуючи принципу диспозитивності, колегія суддів не надає правову оцінку вимогам апеляційної скарги щодо відновлення виконавчого провадження №65337208, оскільки таку вимогу, подаючи скаргу на дії та бездіяльність державного виконавця Шерстобітова Л.С., не пред`являла.

Крім цього, питання відновлення виконавчого провадження чітко врегульоване у ст. 41 ЗУ «Про виконавче провадження» і таке не належить до компетенції суду.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 № 1404-VIII) та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1, ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Тобто гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Використовуючи своє право на звернення до суду зі скаргою та вважаючи дії державного виконавця неправомірними, ОСОБА_1 , звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 Конституційного Суду України).

Як вже зазначалося ОСОБА_1 оскаржує дії державного виконавця у виконавчому провадженні № 65337208, в якому вона є стягувачем, при цьому таке є зведеним, оскільки мають місце декілька виконавчих проваджень стосовно одного боржника.

Аналіз правових норм, передбачених частиною першою статті 74 Закону №1404-VIII, з урахуванням вимог статей 447, 448 ЦПК України та статей 339, 340 ГПК України, дає підстави зробити висновок, що в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення при виконані рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, зазначена скарга розглядається судом, який ухвалив вказане рішення за правилами цивільного судочинства, а якщо скарга подається на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб ДВС щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення за правилами господарського судочинства, відповідно.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно ч. 2 ст. 74 Закону 1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, юрисдикційність розгляду скарг на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС залежить від спеціалізації суду, який ухвалив рішення, що підлягає примусовому виконанню органами ДВС.

Разом з тим ні в ЦПК України, ні в ГПК України не урегульовано порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб ДВС щодо виконання судових рішень при вчиненні таких дій у зведеному виконавчому провадженні.

В свою чергу, стаття 30 ЗУ «Про виконавче провадження» визначає особливості виконання кількох рішень у разі надходження на виконання кількох виконавчих документів щодо одного боржника.

Зокрема, виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Аналогічні вимоги містить Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5 (далі Інструкція)), відповідно до абз. 1 п. 14 розділу ІІІ якої у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об`єднуються у зведене виконавче провадження та виконуються державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження. Про об`єднання виконавчих проваджень у зведене державний виконавець виносить постанову.

Виведення виконавчих документів із зведеного виконавчого провадження за різними юрисдикціями у випадку оскарження дій держаного виконавця Інструкцією не передбачено.

Згідно із п. 16 розділу ІІІ Інструкції виконавчий документ виводиться із зведеного виконавчого провадження за постановою виконавця за наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 березня 2018 року в справі №660/612/16-ц вказала, що проаналізувавши вказані норми, можна зробити висновок, що при виконанні судових рішень діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника, незалежно від кількості судових рішень та юрисдикції, у яких вказані рішення, що підлягають примусовому виконанню, були ухвалені, та кількості стягувачів.

Існує лише одна підстава для виведення виконавчого документа зі зведеного виконавчого провадження - це наявність підстав для завершення виконавчого провадження. Правом виведення виконавчого документа зі зведеного виконавчого провадження наділений лише державний чи приватний виконавець, на виконанні якого перебуває зведене виконавче провадження, про що ухвалюється відповідна постанова. Суд такими повноваженнями не наділений.

Закон № 1404-VIII не передбачає порядку розгляду скарг на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

З урахуванням наведеного та положень ч. 1 ст. 287 КАС України, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 287 КАС України.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 553/1642/15-ц (провадження № 14-207цс18), від 12 вересня 2018 року в справі № 461/5045/16-а (провадження № 11-675апп18) та від 16 січня 2019 року в справі № 657/233/14-ц (провадження № 14-447цс18), підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає..

Таким чином, зазначений підхід у відповідних правовідносинах та праворозуміння послідовно підтримані касаційною інстанцією впродовж тривалого часу, відтак є обов`язковим до врахування судами нижчих інстанцій.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 відбувається в межах зведеного виконавчого провадження, в якому об`єднано виконавчі документи, видані на виконання рішень Шевченківського районного суду м. Львова, ухвалених у порядку цивільного судочинства, та з виконання судового наказу, виданого Господарським судом Львівської області у порядку господарського судочинства, тому правильно прийшов висновку, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 287 КАС України.

Враховуючи наведене та можливість сторони у виконавчому провадженні зреалізувати своє право на судовий контроль, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на те, що висновок про те, що скарга ОСОБА_1 не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства є обґрунтованим, суд першої інстанції підставно відмовив у відкритті провадження у справі.

З врахуванням наведеного, оскільки судом апеляційної інстанції при вирішенні спору не виявлено зловживання процесуальними правами, апелянтом не наведено достатніх підстав та аргументів для постановлення окремих ухвал, які виходячи з положень ст. 262 ЦПК України може бути поставлено у разі виявлення порушення законодавства або недоліків в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, тому підстави для постановлення таких, відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 липня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк