справа № 323/2920/20
провадження № 2/336/1832/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Боєва Є.С., за участю:

помічника судді, який виконує повноваження секретаря судового засідання, Бутенка О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Крамаренка А.А.,

представника відповідача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» Гриба Ю.М. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про стягнення моральної шкоди, завданої діями Російської Федерації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області із вказаним позовом до Російської Федерації в особіПосольства Російської Федерації в Україні (відповідач-1), Акціонерного товариства «Сбербанк» (відповідач-2), Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (відповідач-3).

В обґрунтування позовних вимог з урахуванням уточнень (т. 1 а.с. 13-18) зазначає, що наприкінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, у ході якої були окуповані Автономна Республіка Крим, а також частина Донецької та Луганської областей

Одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала необхідність безпосередньої участі громадян України у захисті її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності в ході бойових дій, що понад п`ять років (на час подання позову) тривають на сході України.

14.09.2016 позивач уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

У період з 13.12.2016 по 24.01.2017, з 03.02.2017 по 26.05.2017, з 07.06.2017 по 23.06.2017, з 25.06.2017 пo 18.07.2017 та з 29.07.2017 пo 09.08.2017 позивач брав безпосередню участь в антитерористичній операції.

25.08.2017 позивач був направлений на лікування до стаціонару.

З цього часу позивач постійно лікувався в різних лікарняних закладах.

Довідками військово-лікарської комісії від 27.09.2017 № 638, від 30.10.2017 № 72 встановлено причинний зв`язок захворювання з проходженням військової служби Відповідно до свідоцтва про хворобу № 2057 від 18.12.2017 встановлено причинний зв`язок захворювання із захистом Батьківщини.

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, внаслідок захворювань, пов`язаних із захистом Батьківщини позивачу встановлено ІІ групу інвалідності.

Набуті позивачем захворювання, пов`язані із захистом Батьківщини, негативно вплинули на його опорно-руховий апарат, у зв`язку з чим позивач частково обмежений у пересуванні, пересувається за допомогою палиці, постійно відчуває біль та дискомфорт. Тобто набуте ним захворювання постійно завдають йому значних фізичних та душевних страждань. Крім цього, безпосередня участь позивача в бойових діях мала істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, оскільки за час перебування у зоні проведення Операції об`єднаних сил (зоні проведення Антитерористичної операції), він багаторазово був свідком загибелі та поранення товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику поранення та загибелі, був змушений використовувати зброю та зазнавав інших множинних грубих порушень конституційних прав, зокрема, гарантованого Конституцією України права на життя, адже, він постійно та протягом тривалого часу реально сприймав загрозу бути вбитим або пораненим.

За таких обставин, від початку збройної агресії Російської Федерації проти України, позивач, як громадянин України та учасник бойових дій, постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, у зв`язку з набутим захворюванням він був звільнений у відставку за станом здоров`я, та йому надана ІІ група інвалідності, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, чим завдано значної моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Російської Федерації.

Обґрунтовуючи позовні вимоги до відповідача-2 зазначає, що 100 % простих бездокументарних акцій відповідача належить ПАТ «Сбербанк Росії», основним акціонером і засновником якого є Центральний банк Російської Федерації, який володіє 50% статутного капіталу плюс одна голосуюча акціяю

Обґрунтовуючи позовні вимоги до відповідача-3 зазначає, що 99,7726 % акцій відповідача належить державній корпорації «Внєшекономбанк», яка створена відповідачем-1 на підставі Федерального Закону Російської Федерації від 17.05.2007 № Ф2-ФЗ «Про державну корпорацію розвитку банк розвитку «Внєшекономбанк».

Виходячи із змісту позовних вимог, ОСОБА_1 просить стягнути солідарно з відповідачів відшкодування моральних збитків, завданих діями Російської Федерації.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 20.09.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

У відзиві представник Відповідача-3 зазначає, що ПАТ «Промінвестбанк» створений і працює та працює як юридична особа відповідно до чинного законодавства України. Банк не має жодного відношення до міждержавного конфлікту між Україною та Російською Федерацією. За наведеного вважає, що ПАТ «Промінвестбанк» не є належним відповідачем у справі, а тому суд має відмовити у задоволенні позовних вимог, що заявлені до Відповідача-3 (т. 1 а.с. 146-149).

26.04.2021 від представника АТ «Сбербанк» надійшов відзив, в якому, зокрема зазначено, що АТ «Сбербанк» не є учасником спірних правовідносин, жодних протиправних дій щодо позивача не вчиняв, тому взагалі не може бути відповідачем у справі. Крім того у відзиві наведені аргументи, якими фактично захищаються інтереси Відповідача-1. Просить суд визнати АТ «Сбербанк» неналежним відповідачем у справі, вчинити ряд дій щодо повідомлення ро розгляд справи Відповідача-1, в задоволенні позову відмовити повністю (т. 1 а.с. 199-209).

22.12.2021 від представника АТ «Сбербанк» надійшла заява про зміну найменування відповідача на «Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк» (т. 2 а.с. 108-129).

У зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням Голови Верховного Суду від 10 травня 2022 року № 29/0/9-22 територіальну підсудність судових справ Оріхівського районного суду Запорізької області змінено та визначено Шевченківському районному суду м. Запоріжжя.

17.04.2023 року справа надійшла до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2023 року справа передана в провадження судді Боєва Є.С.

Ухвалою від 25.04.2023 на підставі ч. 12 ст. 33 ЦПК України розгляд справи почався спочатку, підготовче судове засідання у справі призначено на 22.06.2023 о 14-00 год., яке не відбулося через перебування судді у нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні № 336/3398/20.

Ухвалою від 30.08.2023 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги.

Представник Відповідача-3 заперечив проти позову в частині вимог до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Щодо повідомлення Відподача-1 про розгляд справи, суд зазначає таке.

З інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті АТ "Укрпошта", відомо, що АТ "Укрпошта" припинило доставку поштових відправлень до/з Росії з перших днів повномасштабного вторгнення.

За інформацією Міністерства закордонних справ України, 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та Росією, у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території Росії та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади РФ за посередництва третіх держав також не здійснюється.

Вищевикладене свідчить про неможливість повідомлення Відповідача-1 шляхом надання судових доручень про вручення судових документів дипломатичними каналами.

За наведеного, в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України Відповідач-1 повідомлявся про дату, час і місце судового засідання шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Крім того, матеріали справи свідчать, що у 2021 році Посольство Російської Федерації України отримувало повістки та копії процесуальних документів у справі (т. 1 а.с. 50, 121, 136).

За наведеного Російська Федерація є обізнаною про судовий розгляд, однак її представник в судове засідання не з`явився.

Представник Відповідача-2 в судове засідання не з`явився також.

Заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків.

Загальновідомим, про що докладніше буде зазначено нижче, а й відтак в силу ч. 3 ст. 82 ЦПК України таким, що не підлягає доведенню, є той факт, що Російська Федерація з 20.02.2014 здійснює збройну агресію проти України.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом з 14.09.2016 по 28.12.2017 у військових частинах НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 . Неодноразово брав безпосередню участь в антитерористичної операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цінності України у Донецькій та Луганських областях (т. 1 а.с.77-86).

Під час проходження військової служби отримав численні захворювання, пов`язані з проходженням військової служби. Проходив неодноразове лікування у медичних закладах, зокрема фактично безперервне у період з 05.08.2017 по 02.08.2018 (т. 1 а.с. 87-112).

Безпосередня участь позивача в бойових діях мала істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, оскільки за час його перебування у зоні проведення антитерористичної операції, він багаторазово був свідком загибелі та поранення побратимів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику бути пораненим та загинути, був змушений використовувати зброю, перебував у пригніченому стані, що спричинило погіршення самопочуття та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків з оточуючими, чим завдано моральної шкоди.

Крім того набуті позивачем захворювання, пов`язані із захистом Батьківщини, негативно вплинули на його опорно-руховий апарат, у зв`язку з чим позивач частково обмежений у пересуванні, пересувається за допомогою палиці, постійно відчуває біль та дискомфорт, значних фізичних та душевних страждань. Часткова втрата працездатності також утруднює життя та додає душевних страждань.

За ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають значення для справи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює в 1 000 000 гривень, що з урахуванням наведених вище обставин, не суперечить засадам розумності та справедливості.

У постанові Верховної Ради «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» № 337-VIII від 21.04.2015 констатовано таке.

20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 для блокування українських військових частин.

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.

Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)".

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Відповідно до ч. 9, ч. 10 ст. 5 цього ж Закону відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Держава Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях або за прийняті ними незаконні рішення.

Вирішуючи справу, суд також виходить з того, що згідно із ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Частина 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

За усталеною практикою ЄСПЛ обмеження права на справедливий суд, зокрема, шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду.

«Надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60).

Як зазначено вище, загальновідомим є той факт, що з 2014 рік по теперішній час Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, заперечує її суверенітет та незалежність, чинить геноцид народу України, що визнано міжнародними інстанціями серйозним порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН. В той же час, Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні. Вказане виключає, з ініціативи Російської Федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами.

Крім того, відповідно до Європейської конвенції про імунітет держав 1972 року, Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року, що відображають звичаєве міжнародне право, держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу, унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Наразі відсутні будь-які механізми або інші міждержавні домовленості між Україною та Російською Федерацією щодо відшкодування збитків фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок військової агресії Російської Федерації на території України.

Таким чином, звернення до українського суду є єдиним ефективним засобом судового захисту порушених прав та законних інтересів позивача і РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти України, порушивши її суверенітет та територіальну цілісність, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц, від 08.06.2022 у справі 490/9551/19 тощо.

Отже, у цій справі Російська Федерація як іноземна держава не користується судовим імунітетом.

Обставин, які б свідчили про протиправність дій співвідповідачів банківських установ щодо позивача під час збройної агресії Російської Федерації та спричинення позивачу внаслідок таких дій моральної шкоди, позивачем та його представником не наведено та судом не встановлено.

Той факт, що значна кількість акцій банківських установ належали суб`єкту Російської Федерації, не дає підстав для покладання на співвідповідачів цивільно-правової відповідальності за злочинні дії РФ проти України та її народу.

Крім того, 11 травня 2022 року Рада національної безпеки та оборони України ухвалила рішення про примусове вилучення в Україні об?єктів права власності Російської Федерації та її резидентів, зокрема корпоративні права: у розмірі 99,772644 відсотка майна публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», що належать Державній корпорації розвитку «ВЕБ.РФ»; у розмірі 100 відсотків майна акціонерного товариства «Міжнародний Резервний банк», що належать публічному акціонерному товариству «Сбєрбанк Росії».

В той же час, відповідно до чинного законодавства Держава Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації. Механізму використання примусово вилученого майна Російської Федерації, в тому числі для компенсації матеріальної чи моральної шкоди, спричиненої громадянам України внаслідок збройної агресії РФ та тимчасової окупації території України.

Отже, названі юридичні особи не являються належними відповідачами, що є самостійною підставою для відмови від позову.

За наведеного суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню в частині відшкодування моральної шкоди за рахунок держави Російська Федерація.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач у цій справі від сплати судового збору звільнений відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», він підлягає стягненню з відповідача Російської Федерації в дохід держави у розмірі, визначеному ст. 4 вказаного Закону станом на момент подання позову до суду.

Керуючись наведеним та ст.ст. 76-82, 141, 258-259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Російської Федерації судовий збір у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень в дохід держави Україна.

Відомості про сторони, передбачені п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач-1 Російська Федерація, місцезнаходження посольства РФ в Україні: м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27;

Відповідач-2 Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк», , м. Київ, вул. Володимирська, 46;

Відповідач-3 Публічне акціонерне товариство «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ПРОМИСЛОВО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК», , м. Київ, Малопідвальна, 8.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 20.11.2023.

Суддя Є.С. Боєв

13.11.23