Номер провадження: 22-ц/813/3796/23
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Стахової Н.В.

за участю секретаря Долгової В.І.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_5

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2022 року, ухвалене Київським районним судом у складі: судді Коваленко О.Б. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна, визнання договору недійсним, скасування записів про право власності,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 15 вересня 2020 року Київським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення у справі № 520/16024/19, яким позов ОСОБА_1 задоволено повністю, а саме: визнано недійсним договір № ЛВ/Р-2-245 від 24 квітня 2014 року купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна між ТОВ «Ремстрой-Україна» та ОСОБА_6 ; визнано недійсним іпотечний договір, укладений 06 листопада 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , за умовами якого квартира за адресою: АДРЕСА_1 була передана ОСОБА_6 в іпотеку у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики; визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Морозової О. С. про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 , індексний номер 43351712 від 04 жовтня 2018 року; визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Корсуна О. В. про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , індексний номер 45973354 від 15 березня 2019 року.

19 листопада 2019 року в межах вказаної справи судом було постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2020 року було встановлено наступні обставини.

11 січня 2006 року між Приватним підприємством «Прогрес-Риелт» та ОСОБА_1 укладено Договір № ЛВ/Р-2-200 про інвестування, предметом якого є квартира під будівельним номером АДРЕСА_3 .

Згідно п. 3.1. Договору про інвестування, в порядку, передбаченому Договором, Підприємство зобов`язується передати у власність Інвестора Об`єкт Інвестування, а Інвестор зобов`язується прийняти Об`єкт інвестування і сплатити за нього Підприємству Інвестицію.

02 жовтня 2018 року державним реєстратором Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Морозовою Ольгою Станіславівною здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 (будівельна адреса цієї квартири: квартира АДРЕСА_4 ). Реєстрація права власності була проведена на підставі наступних документів: Акт приймання- передачі до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна б/н, укладений 24 квітня 2014 року між ТОВ «Ремстрой-Україна» і ОСОБА_6 ; Договір купівлі- продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № ЛВ/Р-2-2-245, укладений 24 квітня 2014 року між ТОВ «Ремстрой-Україна» і ОСОБА_6 ; технічний паспорт б/н, виданий 22 червня 2018 року ТОВ «АН Експерт». 06 листопада 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого квартира за адресою: АДРЕСА_1 була передана ОСОБА_6 в іпотеку у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики.

В подальшому, на підставі Іпотечного договору від 06 листопада 2018 року, на спірну квартиру право власності перейшло до ОСОБА_3 (рішення державного реєстратора Корсуна Олега Валерійовича КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45973354 від 15 березня 2019 року).

12 листопада 2018 року ТОВ «Ремстрой-Україна» у відповідь на заяву позивача повідомило наступне: 1) майнові права на квартиру АДРЕСА_2 (будівельна адреса: квартира АДРЕСА_4 ) належать ТОВ «Ремстрой-Україна» на праві приватної власності і ніяким особам не відчуджувались; 2) Договір № ЛВ/Р-2-2-245 від 24 квітня 2014 року купівлі-продажу майнових прав з ОСОБА_6 та інші вказані договори з вказаною особою Товариством з обмеженою відповідальністю «Ремстрой-Україна» не укладались; 3) особа ОСОБА_6 Товариству невідома.

26 вересня 2019 року Юридичний департамент Одеської міської ради надав розпорядження Київської райадміністрації від 26 лютого 2013 року, згідно якого житловому будинку за будівельною адресою АДРЕСА_5 було присвоєно адресу АДРЕСА_6 .

Юридичним департаментом Одеської міської ради на виконання ухвали суду надано лист, що запитувані документи, зокрема, договір купівлі-продажу майнових прав _№ ЛВ/Р-2-2-245 від 24.04.2014 року, нібито укладений між ТОВ «Ремстрой-Україна» і ОСОБА_7 , відсутні. 22.01.2020 року ПН ОМНО Фроловою Р.В. на виконання ухвали суду надано копію нотаріальної справи з посвідчення іпотечного договору, з якого вбачається, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 дійсно було укладено іпотечний договір спірної квартири.

16 липня 2020 року у відповідь на адвокатський запит ТОВ «Ремстрой-Україна» повідомила, що дійсно квартирі з будівельною адресою кв. АДРЕСА_4 було присвоєно адресу кв. АДРЕСА_2 .

Договір інвестування на спірну квартиру було укладено саме з ОСОБА_8 , а жодних договорів з ОСОБА_6 ТОВ «Ремстрой-Україна» стосовно цієї квартири не укладалось. Отже, у державного реєстратора були відсутні правові підстави для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 . З огляду на неправомірну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру, така квартира не могла бути передана в іпотеку ОСОБА_3 . А у зв`язку з недійсністю іпотечного договору з моменту його вчинення, такий договір не міг бути підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 .

Позивач наголошує на тому, що всі наведені обставини були встановлені заочним рішенням.

Однак, незважаючи на все викладене, в тому числі на наявність судової справи і наявність ухвали про забезпечення позову, ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру громадянину ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 546 від 06 серпня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н. В. 14 серпня 2020 року ОСОБА_2 передав спірну квартиру в іпотеку ОСОБА_4 на підставі договору іпотеки № 607 від 14 серпня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н. В.

Тому позивач просив: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53493910 від 06 серпня 2020 року, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Ніни Вадимівни, про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 37655823);визнати недійсним договір іпотеки, серія та номер 607 від 14 серпня 2020 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Ніною Вадимівною; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53622651 від 14 серпня 2020 року, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Ніни Вадимівни, про іпотеку квартири АДРЕСА_2 (номер запису про іпотеку 37773567).

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач звертається до суду з віндикаційним позовом до відповідача, при цьому не маючи відповідного права власності на квартиру АДРЕСА_2 та не наводить у позові доказів стосовно свого правового статусу власника. Крім того, правова позиція позовної заяви містить протиріччя у застосуванні норм матеріального права, а саме статей ст. 387 і ст. 388 та 216 і 388 ЦК України. У зв`язку з чим, та вимога позивача про витребування майна, шляхом скасування рішень державної реєстрації суперечить правовим позиціям Верховного Суду та положенням ЦПК, а тому просить відмовити у повному обсязі в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування майна, визнання договору недійсним і скасування записів про право власності задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53493910, від 06 серпня 2020 року, приватного нотаріуса ОМНО Борисової Ніни Вадимівни, про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 37655823).

Визнано недійсним договір іпотеки, серія та номер 607 від 14 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Борисовою Ніною Вадимівною.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53622651 від 14 серпня 2020 року, приватного нотаріуса ОМНО Борисової Ніни Вадимівни, щодо іпотеки квартири АДРЕСА_2 (номер запису про іпотеку 37773567).

Задовольняючи позовні вимоги про витребування майна, визнання договору недійсним і скасування записів про право власності, суд із посиланням на застосування до спірних правовідносин сторін вимог ст. 317, 321, 328, 388, 203, 215 ЦК України виходив із того, що позивач є власником спірної квартири, і квартира вибула з володіння позивача поза його волею шляхом укладення договорів, які були визнані недійсними заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2020 (справа № 520/16024/19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , в період розгляду якої відповідач ОСОБА_3 продав спірну квартиру апелянту ОСОБА_2 , який в подальшому передав її в іпотеку відповідачу ОСОБА_4 .

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою просить рішення суду від 28 липня 2022 року скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові позивача відмовити у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги, зокрема є те, що обраний позивачем спосіб захисту віндикація має ґрунтуватися на наявності у позивача як неволодіючого власника права власності, доказів чого ним не надано, тобто не доведено порушення якихось його прав; позивач у позові заявляє вимогу про витребування майна та зазначає, що відповідач незаконно, без відповідної правової підстави заволодів таким майном, посилаючись на статтю 388 ЦК України, а одночасне застосування приписів ст. 387 ЦК України і ст. 388 ЦК України є недоцільним та неефективним (постанова ВС по справі 761/17142/15-ц від 12 лютого 2020), як неправильним є і застосування способу захисту шляхом визнання договору недійсним, оскільки у добросовісного набувача майно може бути витребувано лише тільки шляхом подання віндикаційного позову, а не за правилами реституції (рішення Верховного Суду України №6-2069цс16); скасовуючи рішення державного реєстратора, суд взагалі не зазначив, у чому виявилася така неправомірність.

Від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що аргументи скаржника не заслуговують на увагу, є недоведеними та не підтверджуються належними, допустимими доказами, у звязку з чим, відсутні законні підстави для скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2022 року, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2022 року - залишити без змін.

Ухвалою Одеського апеляційного провадження від 10 січня2023 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна, визнання договору недійсним, скасування записів про права власності - знято з апеляційного розгляду в Одеському апеляційному суді та направлено до Київського районного суду м. Одеси для вирішення питання щодо ухвалення додаткового рішення у вказаній справі в частині позовних вимог про витребування майна.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2023 року у задоволенні вимоги про витребування майна в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна, визнання договору недійсним, скасування записів про права власності відмовлено.

Додаткове рішення суду мотивовано невизначеністю та, відповідно, необґрунтованістю вимоги про витребування майна, оскільки у позові ОСОБА_1 не зазначено, яке саме майно, у кого саме, на користь кого слід витребувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Соловйов В.В. підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Іскра С.Л. апеляційну скаргу не визнала.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Предметом апеляційного перегляду є рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2022 року в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53493910, від 06 серпня 2020 року, приватного нотаріуса ОМНО Борисової Ніни Вадимівни, про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 37655823); визнання недійсним договору іпотеки, серія та номер 607 від 14 серпня 2020 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Борисовою Ніною Вадимівною: скасовання рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53622651 від 14 серпня 2020 року, приватного нотаріуса ОМНО Борисової Ніни Вадимівни, щодо іпотеки квартири АДРЕСА_2 (номер запису про іпотеку 37773567).

Матеріалами справи підтверджено, що 11 січня 2006 року між Приватним підприємством «Прогрес-Риелт» та ОСОБА_1 укладено Договір № ЛВ/Р-2-200 про інвестування, предметом якого є квартира під будівельним номером АДРЕСА_3 .

Згідно п. 3.1. Договору про інвестування, в порядку, передбаченому Договором, Підприємство зобов`язується передати у власність Інвестора Об`єкт Інвестування, а Інвестор зобов`язується прийняти Об`єкт інвестування і сплатити за нього Підприємству Інвестицію.

02 жовтня 2018 року державним реєстратором Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Морозовою Ольгою Станіславівною здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 (будівельна адреса цієї квартири: квартира АДРЕСА_4 ). Реєстрація права власності була проведена на підставі наступних документів: Акт приймання- передачі до Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна б/н, укладений 24 квітня 2014 року між ТОВ «Ремстрой-Україна» і ОСОБА_6 ; Договір купівлі- продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна № ЛВ/Р-2-2-245, укладений 24 квітня 2014 року між ТОВ «Ремстрой-Україна» і ОСОБА_6 ; технічний паспорт б/н, виданий 22 червня 2018 року ТОВ «АН Експерт». 06 листопада 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого квартира за адресою: АДРЕСА_1 була передана ОСОБА_6 в іпотеку у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики.

В подальшому, на підставі Іпотечного договору від 06 листопада 2018 року, на спірну квартиру право власності перейшло до ОСОБА_3 (рішення державного реєстратора Корсуна Олега Валерійовича КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45973354 від 15 березня 2019 року).

12 листопада 2018 року ТОВ «Ремстрой-Україна» у відповідь на заяву позивача повідомило наступне: 1) майнові права на квартиру АДРЕСА_2 (будівельна адреса: квартира АДРЕСА_4 ) належать ТОВ «Ремстрой-Україна» на праві приватної власності і ніяким особам не відчуджувались; 2) Договір № ЛВ/Р-2-2-245 від 24 квітня 2014 року купівлі-продажу майнових прав з ОСОБА_6 та інші вказані договори з вказаною особою Товариством з обмеженою відповідальністю «Ремстрой-Україна» не укладались; 3) особа ОСОБА_6 Товариству невідома.

26 вересня 2019 року Юридичний департамент Одеської міської ради надав розпорядження Київської райадміністрації від 26 лютого 2013 року, згідно якого житловому будинку за будівельною адресою АДРЕСА_5 було присвоєно адресу АДРЕСА_6 .

Юридичним департаментом Одеської міської ради на виконання ухвали суду надано лист, що запитувані документи, зокрема, договір купівлі-продажу майнових прав _№ ЛВ/Р-2-2-245 від 24.04.2014 року, нібито укладений між ТОВ «Ремстрой-Україна» і ОСОБА_7 , відсутні.

22 січня 2020 року ПН ОМНО Фроловою Р.В. на виконання ухвали суду надано копію нотаріальної справи з посвідчення іпотечного договору, з якого вбачається, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 дійсно було укладено іпотечний договір спірної квартири.

16 липня 2020 року у відповідь на адвокатський запит ТОВ «Ремстрой-Україна» повідомила, що дійсно квартирі з будівельною адресою кв. АДРЕСА_4 було присвоєно адресу кв. АДРЕСА_2 .

Розпорядженням Киїівської районної адміністрації Одеської міської ради від 26 лютого 2013 року № 98 2-му пусковому комплексу 2-секційного багатоквартирного житлового будинку з офісними приміщеннями та напівпідземним паркінгом присвоєно адресу: АДРЕСА_6 , що вбачається з листа юридичного департаменту Одеської міської ради від 26.09.2019 № 1819вих.

Договір інвестування на спірну квартиру було укладено саме з ОСОБА_8 , а жодних договорів з ОСОБА_6 ТОВ «Ремстрой-Україна» стосовно цієї квартири не укладалось. Отже, у державного реєстратора були відсутні правові підстави для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 . З огляду на неправомірну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру, така квартира не могла бути передана в іпотеку ОСОБА_3 . А у зв`язку з недійсністю іпотечного договору з моменту його вчинення, такий договір не міг бути підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 .

Вказане встановлено, зокрема заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2020 року (справа № 520/16024/19), яке набрало законної сили 16 жовтня 2020 року, яким визнано недійсним договір № ЛВ/Р-2-245 від 24 квітня 2014 року купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна між ТОВ «Ремстрой-Україна» та ОСОБА_6 ; визнано недійсним іпотечний договір, укладений 06 листопада 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , за умовами якого квартира за адресою: АДРЕСА_1 була передана ОСОБА_6 в іпотеку у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики; визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Морозової О. С. про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 , індексний номер 43351712 від 04 жовтня 2018 року; визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Корсуна О. В. про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , індексний номер 45973354 від 15 березня 2019 року. Рішення набрало законної сили 19 жовтня 2020 року.

На підставі договору купівлі-продажу № 546 від 06 серпня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н. В. ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру громадянину ОСОБА_2 .

14 серпня 2020 року ОСОБА_2 передав спірну квартиру в іпотеку ОСОБА_4 на підставі договору іпотеки № 607 від 14 серпня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н. В.

Крім того, 19 листопада 2019 року в межах вказаної справи судом було постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду із теперішнім позовом, позивач ОСОБА_1 вважає порушеним своє право на спірну квартиру, яке виникло у нього на підставі Договору інвестування, оскільки, незважаючи на все викладене, в тому числі на наявність судової справи і ухвали про забезпечення позову, ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру громадянину ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 546 від 06 серпня 2021 року, який 14 серпня 2020 року передав її в іпотеку ОСОБА_4 на підставі договору іпотеки № 607 від 14 серпня 2020 року.

Тому, переглядаючі судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів у відповідності до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України щодо врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосуваня відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду та доходить наступного.

У справі № 359/5719/17 Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 14 вересня 2021 року) вирішувалося питання про те, які саме права на об`єкт інвестування виникають у інвестора та в який спосіб інвестор житлової нерухомості повинен захищати свої права на проінвестовану нерухомість: шляхом зобов`язання забудовника виконати обов`язок в натурі - після завершення будівництва передати об`єкт інвестування інвестору (зобов`язально-правовий), чи шляхом витребування об`єкта інвестування у власність інвестора (речево-правовий).

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.

Відповідно до пункту 5 статті 7 та статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Згідно з пунктом 6 статті 7 цього Закону інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.

Статтею 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном.

Згідно зі статтею 177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). За правилами статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

13 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи № 760/17864/16-ц (провадження № 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

За загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється.

Частиною першої статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Положенням пункту 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553), для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються такі документи: 1) документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо; 2) технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо). У разі придбання особою безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром є одиниця нерухомості, документами, що підтверджують набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу облігацій та за наявності документ, згідно з яким здійснювалось закріплення відповідного об`єкта інвестування за власником облігацій (договір резервування, бронювання тощо).

Зазначеними нормами встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб.

Таким чином саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Щодо права інвестора на витребування проінвестованого об`єкта Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті).

Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи.

Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що підвищений формалізм у позиції судів у питаннях виникнення прав власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі рішення суду є достатньо виправданим з огляду на характерні особливості інвестування в будівництво об`єктів нерухомості. Такі конкретні випадки поступово виробляються судовою практикою. Отже, ухвалюючи рішення у справі про набуття права власності на спірний об`єкт інвестування та правові наслідки цього, доцільно ретельно досліджувати обставини набуття інвестором майнових прав та здійснення будівництва об`єкта нерухомості.

Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (див. постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (пункт 55) та від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункт 6.31)).

У інвестора право на об`єкт інвестування виникає з моменту завершення будівництва, тому він має право на його витребування.

Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від (стягнення з) відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80).

Разом із цим Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Так, у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28 цс 20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України вважається таким, що порушує публічний порядок. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відтак, встановивши, що оспорювані позивачем правочини спрямовані на незаконне заволодіння належним позивачу об`єктом інвестування, суди повинні були дійти висновку про нікчемний характер таких правочинів.

У постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18, пункти 69, 70) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин недійсний у силу закону.

Як Велика Палата Верховного Суду нагадувала неодноразово, за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Відтак можливість задоволення вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності завжди залежить від фактичних обставин справи та порушеного права, за захистом якого звернувся позивач, отже за обставинами справи не може вважатися ефективним способом захисту.

Тому Великою Палатою Верховного Суду було зроблено висновок про те, що визнання недійсними низки договорів, Акту приймання-передачі майнових прав на квартиру, визнати недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно в разі їх задоволення не призведуть до поновлення майнової сфери позивача, зокрема до набуття ним права власності на спірну квартиру чи до введення його у володіння квартирою, а тому не є неефективними, і виснувано про те, що інвестор після виконання ним фінансових зобов`язань за укладеними договорами купівлі-продажу цінних паперів та резервування об`єкта нерухомості (чи аналогічними правочинами, що підтверджують здійснення інвестування) отримує документи, які підтверджують реальність такого правочину та встановлюють для нього його особисті майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна. Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (статті 328, 331 ЦК України).

Отже саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти.

Інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкту нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи (статті 392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (стаття 228 ЦК України).

По теперішній справі позивачем не заявлено вимогу про визнання за ним його майнових прав, а додаткове рішення про відмову йому у задоволенні позовних вимог про витребування майна позивач не оскаржує.

Колегія суддів звертає увагу на те, що, звертаючись із позовом про захист своїх прав як інвестора, позивач надає докази, з яких вбачається, що інвестиційний договор від 11 січня 2006 року укладено між позивачем та Приватним підприємством «Прогрес-Риелт», .

У той час, коли ТОВ «Ремстрой-Україна», , який зводив спірний об`єкт нерухомості та отримував поштову адресу на нього, не є правонаступником прав та обов`язків ПП «Прогрес-Риелт» по відношенню до квартири АДРЕСА_4 , які випливають з Договору № ЛВ/Р-2-200, укладеного 11 січня 2006 року між ПП «Прогрес-Риелт» і ОСОБА_1 .

Натомість, з заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2020 року, яке було чинним станом на час ухвалення оскаржуваного рішення по теперішній справі, вбачається, що майнові права на квартиру АДРЕСА_2 (будівельна адреса: квартира АДРЕСА_4 ) належать ТОВ «Ремстрой-Україна» на праві приватної власності і ніяким особам не відчужувались.

Тому є такими, що заслуговують на увагу, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про неналежність обраного позивачем способу захисту своїх прав як інвестора через ненадання доказів виконання ним умов договору інвестування та сплати всіх внесків, відсутністю акту прийому-передачі об`єкту будівництва та тим, що ТОВ "Ремстрой-Україна" не є правонаступником прав та обов`язків Приватного підприємства "Прогреас-Риелт" по відношенню до квартири АДРЕСА_2 (будівельна адреса: квартира АДРЕСА_4 ), які випливають з договору № ЛВ/Р-2-200, укладеного між ПП "Прогрес-Риелт" і ОСОБА_1 .

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 12, частин 1, 2 статті 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (статті 77, 78, ЦПК України).

Розпорядившись на власний розсуд наданими йому законом процесуальними правами, позивач позивався лише до останнього набувача спірного нерухомого майна про визнання договору недійсним та скасування записів про право власності.

Додаткове рішення суду про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння позивачем не оскаржено.

Отже, доводи апеляційної скарги про неефективність та помилковість обраного позивачем способу захисту, зокрема шляхом визнання договору недійсним, скасування рішень державного реєстратора не ґрунтується на практиці Верховного Суду та не відповідає виниклим спірним правовідносинам сторін, знайшли своє підтвердження в ході перегляду судового рішення.

Враховуючи неефективність вищенаведених позовних вимог про визнання договору недійсним, скасування записів про право власності для захисту прав позивача як інвестора у задоволенні позову слід відмовити.

Вказані неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи у відповідності до вимог п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року, справа № 761/15741/17, враховуючи скасування рішення та втрату сили додатковим рішенням, ухвалено про необхідність скасування останнього як такого, яке не може існувати окремо від основного рішення у справі по суті спору.

Тому додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2023 року також слід скасувати.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за подання апеляційної скарги до сплати належало 3784 грн, які фактично сплачені відповідачем, скасування рішення є наслідком задоволення апеляційної скарги, тому вказаний судовий збір підлягає стягненню з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2022 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна, визнання договору недійсним, скасування записів про право власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_8 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3784 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 01 вересня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: Ю.П. Лозко

Н.В. Стахова