Справа № 522/8840/19
Провадження № 2 /522/1026/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю,

ВСТАНОВИВ:

24.05.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 2012 року по 19.09.2019 року та встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 2012 року по 24.09.2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю та вела спільна господарство із подружжям ОСОБА_5 , здійснювала догляд за ними, допомагала по господарству, забезпечувала надання медичних послуг та здійснила їх поховання після їх смерті. Посилаючись на вказані обставини просила задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 31 травня 2019 року відмовлено у застосуванні заходів забезпечення позову.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 10 червня 2019 року відкрито провадження у справі.

Після відкриття провадження у справі від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відзив мотивований тим, що у спадкодавців наявні спадкоємці другої черги - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тоді як позивач, у випадку задоволення позову, буде спадкоємцем четвертої черги. Крім того, відповідач посилався на недоведеність факту проживання позивача із спадкодавцями у період, який зазначений у позовній заяві. Відповідач наполягав на тому, що подружжя ОСОБА_5 до смерті жили у двох та не вважали ОСОБА_1 членом сім`ї.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 10 червня 2019 року витребувано спадкові справи після смерті спадкодавців.

Протокольною ухвалою від 14.11.2019 року до участі у справі залучена ОСОБА_3 .

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 10 лютого 2020 року витребувано із Приморського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області належним чином завірену копії матеріалів ЄО Приморського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області від 18.01.2018 року за №2288, які приєднані до матеріалів кримінального провадження №0001820 від 01.04.2018 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2020 року витребувано з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» ОМР виписки із історій хвороби спадкодавців.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі.

14.07.2021 року представником позивача подано до суду заяву про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2021 року у задоволенні клопотання представника позивача про залишення без розгляду позову відмовлено.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року справа призначена до розгляду після апеляційного оскарження протокольної ухвали.

Після призначення справи до розгляду позивач неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, однак у судові засідання не з`являвся.

Як зазначав неодноразово Верховний Суд, за змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Слід також враховувати правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18.12.2019 у справі № 9901/949/18 та від 27.05.2020 у справі № 9901/11/19, про те, що загальнообов`язкові процесуальні правила є певною формою реалізації гарантій особи (кожного) на звернення до суду за захистом свого порушеного права чи обмеження свобод. У них презюмується, що кожен, хто звертається до суду за захистом свого права, відповідно до принципів верховенство права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності і відкритості судового процесу, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, буде активним учасником судового провадження, зможе безпосередньо чи опосередковано через свого представника отримати судовий захист свого права.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків.

Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. "Право на суд" не є абсолютним. Право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави та з боку держави може бути піддане обмеженням, зокрема шляхом встановлення певної процедури розгляду справи.

Таким чином, з метою уникнення обмеження прав позивача на справедливий суд, справа розглядається у відсутність позивача по справі, який належним чином сповіщений про час і місце розгляду справи.

Судом встановлено наступне. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , які на момент смерті перебували у шлюбі (а.с.9, 18, т.1). На а.с.25, т.1 наявний лист приватного нотаріуса щодо необхідності надання документів, які підтверджують родинних відносин позивача з спадкодавцями.

На а.с.118 - 150 т.1 наявна спадкова справа, яка заведена після смерті ОСОБА_5 , з якої вбачається, що спадщину після її смерті прийняли ОСОБА_2 (а.с.119, т.1) та ОСОБА_3 (а.с.139, т.1).

На а.с.69 - 112 т.2 наявні матеріли ЄО Приморського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області від 18.01.2018 року за №2288, які приєднані до матеріалів кримінального провадження №0001820 від 01.04.2018 року. На а.с.82, т.2 наявні пояснення позивача, в якій вона зазначила власне місце проживання по АДРЕСА_2 . У заяві вказано про те, що починаючи з 2005 року до теперішнього часу вона там проживає. На а.с.86, т.2 наявні пояснення сестри позивача, яка підтверджує факт проживання позивача по АДРЕСА_2 .

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 повідомила, що вона є медичним працівником у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» ОМР. Пояснила, що декілька разів бачила ОСОБА_5 у лікарні, дати та рік не пам`ятає. Разом із ОСОБА_5 перебувала якась жінка, але як її звати та хто саме це був їй не відомо.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_9 повідомив, що він є працівником ритуальної служби. Особа позивача та спадкодавців йому не відома.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_10 повідомив, що він та його дружина ОСОБА_11 , проживали по сусідству із подружжям ОСОБА_5 , товаришували із ними та часто бували у них в гостях. ОСОБА_10 пояснив, що подружжя ОСОБА_5 проживали тільки у двох та вели спільне господарство. Особа позивача їм не відома, сторонніх осіб за місцем проживання спадкодавців він не помічав.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 повідомила, що вона та чоловік ОСОБА_10 проживали по сусідству із подружжям ОСОБА_5 . Повідомила, що вона та ОСОБА_5 були близькими людьми та спілкувалися на відверті теми. ОСОБА_11 пояснила, що подружжя ОСОБА_5 проживали тільки у двох та вели спільне господарство. ОСОБА_5 повідомляла свідка, що її спадкоємцем є ОСОБА_2 , який проживає в росії.

Крім того, судом досліджено медичні документи, які надійшли на виконання Приморського районного суду м.Одеси від 09 квітня 2020 року.

На а.с.88-93 т.1 наявні письмові свідчення свідків. Суд не бере до уваги вказані докази, оскільки вони є недопустимими. Суд має змогу надати оцінку показанням свідкам виключно у випадку, коли такі показання сприймалися безпосередньо та після попередження свідка про кримінальну відповідальність.

Судом також досліджено особисті листи ОСОБА_5 та робочі зошити ОСОБА_4 , однак вказані докази є неналежними, оскільки не містять обставин, які мають значення для розгляду справи.

Надаючи оцінку зазначеним доказам в контексті заявлених позовних вимог суд виходить із такого.

Згідно із ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

Згідно роз`яснень викладених в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня

1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Верховний Суд у постанові 12.08.2019 року у справі № 521/16365/15 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність: спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Тобто, для підтвердження проживання однією сім`єю необхідно підтвердити факт спільного проживання, ведення спільного господарства зі спадкодавцями, наявність спільного бюджету, піклування та підтримку один одного морально і матеріально не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Досліджені докази не дають суду можливість встановити заявлені позивачем факти.

Наявність договору на поховання не є достатнім доказом для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці керується стандартом доказування «поза розумним сумнівом», відповідно до якого таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (пункт 282, Справа «Авшар проти Туреччини»).

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто, усі докази є рівні між собою. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Однак це не означає, що усі докази мають однакове значення. Оцінка доказів як раз і полягає у тому, щоб визначитися, яким із них надати перевагу.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. (висновки у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

Резюмуючи вищевикладені суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими.

При цьому, суд зазначає, що в постанові КЦС ВС від 05.12.2018 року (провадження № 61-2823св18) зазначено наступне: вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб.

Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18.

Згідно до положень ст..1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

За ст..1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до ч.3 ст.1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Питання про усунення права на спадкування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не розглядається, а тому, навіть задоволення позовних вимог не захистить права позивача, які на її думку не визнаються.

Керуючись ст.ст.4, 12,13, 43, 49,76, 247, 258-260, 268, 287, 288, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду cкладено 31 липня 2023 року.

Суддя Р. Д. Абухін

28.07.23