Справа № 346/3139/17
Провадження № 22-ц/4808/881/23
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференціїсправу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 жовтня 2021 року під головуванням судді Беркещук Б.Б. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 02.09.2006 до 20.12.2016. Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 .

Вказувала, що за час спільного проживання сторонами у справі спільно було придбано наступне майно:

житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , після їх одруження відповідачу подарував у 2008 році його батько Вказаний будинок був у стані сирцю (бетонна підлога у вітальні та гаражі, дерев`яні вікна і двері), а вони спільно з відповідачем зробили його капітальний ремонт, а саме: заміна всіх дерев`яних вікон на металопластикові (1 двохстворчасті броньовані двері, 2 балконних дверей, 19 вікон); монтаж каналізації, проведення води (встановлення водяних труб, насосу, копання криниці); встановлення системи опалення (котел, батареї - 13 штук, металопластикові труби, крани тощо); влаштування ванної кімнати (ванна - 1 штука, дві душові кабіни, два унітази, біде, умивальник, два рукомийники, крани, плитка); монтаж дерев`яної підлоги включно з циклюванням та лаковкою; шпаклювання стін та підвіс гіпсокартонних систем, поклейка шпалер, побілка; встановлення системи огородження (фундамент, огорожа, фіртка, двоє воріт); капітальний ремонт в прибудові (поклейка шпалер, реставрація (циклювання і покраска) вікон, монтаж підлоги виставлення лігерів та встановлення ОСБ плит; капітальний ремонт в прибудові обладнання гаражу (придбання гаражних воріт з підйомним механізмом); повне облагородження подвір`я (завіз 16 машин чорнозему, 4 машин гравію) посадка плодового та декоративного саду. На проведення будівельних і ремонтних робіт та за використаний матеріал ними було витрачено приблизно 400 000 грн;

з метою налагодження виробництва корпусних меблів сторони спільно придбали наступне обладнання: станок кромкувальний К201 PLUS (вартістю 50000 грн.); піскоструйна камера (вартістю 52000 грн.); гідрофільтр «Циклон» (вартістю 6500 грн.); верстат фрезерно-гравірувальний деревообробний «ATS-2513/ST» (вартістю 140000 грн.); станок форматно-розкрійний Z3200 (вартістю 76914 грн.); станок кромкувальний прямолінійний (вартістю 70000 грн.), загальною вартістю - 395414 грн;

автомобіль марки Мерседес Спрінтер, білого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований на відповідача. Вартість транспортного засобу становить 9 000 доларів США, що станом на 20 червня 2017 року відповідно до офіційного курсу НБУ складало 234180 грн;

17 травня 2011 року був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна між ВАТ «Коломийський ДОЗ» та відповідачем, за умовами якого ними спільно придбано 492,3 м.кв. нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_2 , що становить 93/10000 частин нежитлових будівель. Згоду на придбання нерухомого майна надавала вона як дружина відповідача. Надалі на підставі Договору про поділ майна від 17 травня 2001 року було припинено спільну часткову власність, посвідченого приватним нотаріусом, і присвоєно їх нерухомому майну адресу: АДРЕСА_3 .

У жовтні 2014 року це приміщення було реконструйоване їхніми спільно з відповідачем зусиллями і його площа збільшилась до 1017,9 м.кв. (Декларація про готовність об`єкта до здачі від 19 грудня 2014 року №ІФ30). Також ними спільно було прибудовано ще приблизно 300 м.кв. до цих нежитлових приміщень приблизною вартістю 200 000 грн, однак необхідні документи не були оформлені належним чином. На даний час вказане нерухоме майно є повністю готовим і використовується як відповідачем, так і нею в господарській діяльності.

Стверджувала, що маючи на даний час усі необхідні документи (декларація про готовність об`єкта), відповідач не здійснює жодних заходів щодо реєстрації майна у відповідних органах як майнового права. Внаслідок дій відповідача вона, маючи майнове право на нерухомість, не наділена всіма правами власника цього майна, оскільки обмежена в його здійсненні, і зможе набути таке право в майбутньому, коли будуть виконані певні дії (реєстрація нерухомого майна). На її думку відповідач навмисне не здійснює реєстрацію готового приміщення, а також не здійснює жодних заходів, щодо документального оформлення решти приміщень (300 м.кв.).

Також зазначила, що 14.11.2016 судом ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги у справі №346/5448/16-ц за позовом ОСОБА_3 (матері ОСОБА_1 ) до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, а саме: визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частки нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку вказаного нежитлового приміщення, загальна площа якого становить 1017,9 м.кв. (згідно даних декларації про готовність об`єкта до експлуатації). Однак, це рішення 07 лютого 2017 року Апеляційний суд Івано-Франківської області скасував і в позові відмовив в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_2 не було залучено до участі у справі як співвласника цього нежитлового приміщення.

Посилаючись на придбання зазначеного майна за спільні кошти під час перебування в шлюбі і таке є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, просила визнати за нею право власності на: 1/2 частину нежитлового приміщення в АДРЕСА_3 загальною площею 1017,9 м.кв.; 1/2 частину незавершеного нежитлового приміщення в АДРЕСА_3 , загальною площею 300 м.кв.; стягнути з відповідача на її користь: половину вартості за проведений ремонт у житловому будинку по АДРЕСА_1 у сумі 200 000 грн; половину вартості за обладнання в сумі 197 707 грн; половину вартості за автомобіль марки «Мерседес Спрінтер», білого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 117 090 грн.

Відповідач ОСОБА_1 07.08.2017 подав зустрічний позов, яким просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлове приміщення виробничо-виставкового комплексу площею 1017,9 кв.м. у АДРЕСА_3 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1/2 частину вартості внесеного майна нежитлової будівлі по АДРЕСА_4 згідно висновку експертизи. В задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя просив відмовити.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 25 травня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано нежитлове приміщення виробничо-виставкового комплексу площею 1017,9 м.кв. ринковою вартістю 7046668,00 грн. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину даного нежитлового приміщення, виділивши в натурі 1/2 її частини, що складається з наступних приміщень (додаток 3 до Висновку експерта №3683-3684 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі №346/3139/17, складеного 19.04.2019 року) - 1-й поверх: 1 - вестибюль площею 32,00 м.кв; 2а - виставковий зал площею 28,05 м.кв.; 19 - склад площею 55,20 м.кв. 2-й поверх: всі приміщення 2-го поверху. Загальна площа приміщень становить 508,95 м.кв., що відповідає ідеальній частці. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину даного нежитлового приміщення, виділивши в натурі 1/2 його частину, що складається з наступних приміщень (додаток 3 до Висновку експерта №3683-3684 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі №346/3139/17 складеного 19.04.2019 року) - 1-й поверх: 2б - виставковий зал площею 24,75 м.кв.; 3 - санвузол площею 1,90 м.кв.; 4 - кладова площею 1,90 м.кв.; 5 - коридор площею 3,10 м.кв.; 6 - приміщення площею 13,40 м.кв.; 7 - виставковий зал площею 28,50 м.кв.; 8 - кабінет площею 12,80 м.кв.; 9 - кладова площею 3,70 м.кв.; 10 - кладова площею 1,90 м.кв.; 11 - майстерня площею 74,10 м.кв.; 12 - майстерня площею 236,70 м.кв.; 13 - майстерня площею 25,20 м.кв.; 14 - приміщення площею 14,40 м.кв.; 15 - кладова площею 9,40 м.кв.; 16 - дільниця пакування площею 36,70 м.кв.; 17 - туалет площею 2,20 м.кв.; 18 - паливна площею 8,30 м.кв. Загальна площа приміщень, що пропонується другому співвласнику 1/2 частки, становить 508,95 м.кв., що відповідає його ідеальній частці. Зобов`язано сторін провести наступні переобладнання та перепланування: між приміщеннями під літ. 16 та 19 на 1-му поверсі закласти прорізи; між приміщеннями під літ 7 та 2а на 1-му поверсі закласти прорізи; в місці «межа розподілу» (див. Додаток 3 до Висновку) влаштувати нову перегородку або стіну; з приміщення під літ. 2б влаштувати дверний проріз на місці існуючого віконного. Висновок експерта №3683-3684 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі №346/3139/17 є невід`ємною частиною цього рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачених 4000 грн. судового збору та 12870 грн. за проведення судової будівельно-технічної експертизи. В решті позову відмовлено. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що судом першої інстанції встановлено придбання сторонами під час шлюбу нерухомого майна площею 492,3 м.кв. за адресою: АДРЕСА_2 . Саме цей об`єкт права спільної сумісної власності подружжя його та ОСОБА_2 є таким, на який поширюється режим спільної сумісної власності майна сторін у справі.

Суд першої інстанції невірно оцінив обставину збільшення площі вказаного нерухомого майна з 492,3 м кв. до 1017,9 м. кв., оскільки така відбулася за рахунок коштів третьої особи ( ОСОБА_3 ) відповідно до Договору про придбання та реконструкцію нежитлових приміщень при спільній діяльності від 17 травня 2011 року, а грошові кошти сторін по справі до цього не залучалися через їх відсутність.

Тому право спільної сумісної власності подружжя обмежується об`єктом площею 492,3 м.кв, а збільшення площі нерухомого майна через його реконструкцію третьою особою на підставі відповідного правочину не поширює на нього режим спільної сумісної власності подружжя.

Сторона договору про придбання та реконструкцію нежитлових приміщень при спільній діяльності від 17 травня 2011 року у 2016 році зверталася до суду з вимогами про визнання права власності на таке майно (справа №346/5448/16-ц), однак рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області у позові було відмовлено через порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме незалучення до розгляду справи ОСОБА_2 . Разом з тим судом не визнано недійсним укладений договір, а отже, зобов`язання, які з нього випливають, є чинними. Таким чином скаржник вважає, що суд першої інстанції вирішив спір щодо майнових прав особи, яка не є учасником цієї справи, що свідчить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Стверджує також, що позивачем по справі не доведено тих обставин, що істотне збільшення вартості майна відбулося за рахунок коштів сім`ї. Натомість з їхнього боку надані відповідні докази, що до збільшення вартості спірного майна, яке визнано спільною сумісною власністю подружжя, причетна інша особа ОСОБА_3 . Отже висновок суду, викладений у рішенні про визнання права спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно площею 1017,9 м.кв., не відповідає фактичним обставинам справи.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що відповідач отримав копію ухвали суду від 25 травня 2018 року, якою у справі призначено будівельно-технічну та оціночну експертизу, копію ухвали від 29 листопада 2018 року щодо допуску судового експерта до житлового будинку, до нежитлових приміщень, а також надання до огляду транспортного засобу, однак повністю проігнорував клопотання експерта та вищевказану ухвалу суду.

Також суд не оцінив позицію відповідача і в справі №346/5448/16-ц, де апеляційним судом встановлено факт недобросовісної поведінки ОСОБА_1 та його близьких родичів, які з метою зменшення маси спільно набутого майна вступили у змову та подавали суду явно недостовірні дані, що в свою чергу призвело до порушення її прав.

Вказує, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, передбаченої статтею 60 СК України, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. А в даному випадку відповідач взагалі не спростував позицію позивача.

ОСОБА_1 знав і був повідомлений про те, що купував приміщення за кошти, які є спільною власністю подружжя, оскільки отримував згоду дружини на вчинення такого роду дій і не заперечував цього. Відповідно він, знаючи про всі умови правочину, в тому числі і про те, що це майно набуде статусу спільного сумісного, розуміючи про всі наслідки його укладення (право розпорядження за згоди дружини), підписав договір купівлі-продажу нежитлових будівель. Тому вона є співвласником нежитлової будівлі, яка знаходиться в АДРЕСА_3 , відповідно мала брати обов`язкову участь у розгляді цієї справи як співвласник.

Крім того, вона не надавала згоди на підписання будь-яких договорів про спільну діяльність на нерухоме майно, яке є спільною власністю подружжя. Проведена реконструкція, внаслідок чого було збільшено площу спірного нерухомого майна, здійснена виключно за спільні кошти подружжя.

Також в матеріалах справи містяться докази, які вказують, що ОСОБА_1 постійно повідомлявся про час та місце слухання справи, а його небажання брати участь у справі та процесуальна поведінка вказує виключно на зловживання правами.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 жовтня 2021 року в частині первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя скасовано, ухвалено нове.

В задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 жовтня 2021 року в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна скасовано, направлено справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 . Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, а саме виробничо-виставкового комплексу на АДРЕСА_3 загальною площею 1017,9 м.кв. та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31.07.2023 залучено ОСОБА_3 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, а саме виробничо-виставкового комплексу на АДРЕСА_3 загальною площею 1017,9 м.кв., з мотивів наведених у ній.

ОСОБА_2 та її представник вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Її представник подала письмові пояснення та просила проводити розгляд справи за відсутності ОСОБА_3 . Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 ,ОСОБА_2 та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 02.09.2006 року, який рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20.12.2016 року розірвано (т. 1, а.с. 74).

Між ВАТ «Коломийський ДОЗ» в особі голови комісії з припинення юридичної особи Іванішина В.М. та ОСОБА_1 17 травня 2011 року укладено Договір купівлі-продажу 93/10000 частин нежитлових будівель площею 492,3 кв.м по АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П. та зареєстровано в реєстрі за №2072. (т. 1, а.с. 6-8).

За умовами цього Договору відповідачу у володіння та користування перейшла прохідна, яка позначена за планом земельної ділянки літерою «А1», площею 492,3 кв.м.

Право власності на вказану частину нежитлових будівель зареєстроване за ОСОБА_1 в ОКП «Коломийське МБТІ», що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 19.05.2011 року №30017493 (т. 1, а.с. 86).

21 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П. посвідчено Договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності, за адресою: АДРЕСА_2 . За умовами цього Договору припинено спільну часткову власність сторін на приміщення нежитлових будівель за цією адресою. Пунктом 3 цього Договору передбачено, що за домовленістю сторін та на підставі відомостей, викладених у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно та висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, які вказані в п. 2 цього Договору, у власність ОСОБА_1 передано зазначену прохідну (т. 1, а.с. 88-92).

Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 22.11.2011 року №363 за заявою відповідача надано викупленій частині нежитлового приміщення адресний номер: АДРЕСА_3 . За ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю (прохідну) за цим номером, що стверджується відповідним витягом про державну реєстрацію прав (т. 1, а.с. 95).

Зазначене приміщення нежитлової будівлі (прохідної) знаходиться на земельній ділянці, що належала Коломийській міській раді, і за умовами договору оренди землі від 05.12.2011 року ОСОБА_1 в оренду надано земельну ділянку площею 0,1272 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд (землі промисловості) (т. 1, а.с. 104-106).

Позивачка вказала, що з жовтня 2014 року це приміщення було реконструйоване і його площа збільшилась до 1017,9 м.кв. (Декларація про готовність об`єкта до здачі від 19 грудня 2014 року №ІФ30). Також, ними спільно було прибудовано ще приблизно 300 м.кв. до нежитлових приміщень по АДРЕСА_3 , однак необхідні документи не були оформлені належним чином.

Коломийським міськрайонним судом 14.11.2016 ухвалено рішення по справі №346/5448/16-ц за позовом ОСОБА_3 (матері ОСОБА_1 ) до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частки нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу, що знаходиться за тією самою адресою. Загальна площа нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу становить 1017,9 м.кв. (згідно даних декларації про готовність об`єкта до експлуатації) (т. 1, а.с. 75-78).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07.02.2017 року рішення Коломийського міськрайонного суду від 14.11.2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Цим рішенням встановлено, що на час розгляду справи, обставини придбання майна ОСОБА_1 відповідно до Договору купівлі-продажу від 17.05.2011 року були відомі. Було відомо і те, що покупець перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 02.09.2006 року. Про зазначене свідчить і те, що у самому договорі купівлі-продажу вказано, що дружина ОСОБА_2 дає згоду на укладення договору, що підтверджено її заявою, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом. Рішенням суду першої інстанції суттєво порушуються права ОСОБА_2 , яка на час придбання майна і на час ухвалення судового рішення, розподіл якого відбувся за рішенням суду між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з визнанням за ними права власності, перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 і не була залучена до участі в розгляді даної справи ні у якості сторони, ні третьої особи (т. 1, а.с. 29-31).

Між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 18.08.2011 року укладено Кредитний договір на суму 360 000 грн (на задоволення споживчих потреб позичальника) (т. 1, а.с. 121-129). Цей договір укладено під час шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 .

Згідно висновку економічного експертного дослідження №329 від 12.04.2017 року по запиту адвоката відповідача від 03.04.2017 року дослідженням поданих документів експертом встановлено, що за період з 2011 по 2014 роки з розрахункового рахунку № НОМЕР_2 підприємця ОСОБА_1 не здійснювались перерахунки коштів на придбання нерухомості та на реконструкцію приміщення; відповідно до виписок по розрахункового рахунку № НОМЕР_2 підприємця ОСОБА_1 за вказаний період здійснювались наступні операції по надходженню коштів: поповнення обігових коштів за рахунок надходження готівки; оплата за товар. Також за період з 2011 по 2014 роки здійснювались операції по витратах, пов`язані з взаєморозрахунками з контрагентами на підставі рахунків, договорів, а саме: оплата за товар; оплата за послуги; сплата податків; комісія банку. За даний період з даного розрахункового рахунку не здійснювалась плата за оренду нежитлових приміщень та не здійснювались розрахунки по кредиту (т. 1, а.с. 155-158).

Ухвалою суду від 25.05.2018 року призначено судову будівельно-технічну та оціночну експертизу за клопотанням представника позивача. 29.11.2018 року ухвалою суду зобов`язано сторін по справі представити об`єкти дослідження для огляду, забезпечити експертові безперешкодний доступ до досліджуваних об`єктів, належні умови роботи експерта під час проведення обстеження.

Відповідно до повідомлення №3685 судового експерта Романяк А.М. про неможливість надання висновку судової автотоварознавчої експертизи неможливо надати висновок з причин невиконання клопотання експерта щодо представлення для обстеження об`єкту дослідження транспортного засобу марки «Мерседес Спрінтер», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ) (т. 2, а.с. 28-29).

Згідно висновку експерта №3683-3684 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи ринкова вартість нежитлових приміщень загальною площею 1017,90 м.кв. по АДРЕСА_3 становить 7 046 668 грн. Запропоновано два варіанти розподілу нежитлових приміщень. Як зазначив у висновку експерт визначити площу нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 , яке зведене без відповідних дозвільних документів, не надається можливим у зв`язку із незазначенням, яке саме з трьох нежитлових приміщень підлягає дослідженню, та незабезпеченням доступу до них (п. 4 Висновку). Встановити ринкову вартість нежитлового приміщення (як будівельних матеріалів) по АДРЕСА_3 , яке являється на даний час незавершеним і зведеним без дозвільних документів, не надається можливим, так як на об`єкті дослідження перебуває три самовільно збудовані нежитлові приміщення, і яке саме з них потребує оцінки експерта не зазначено, не забезпечено доступ до нежитлових приміщень, а також у вимогах Національного стандарту №1 відсутнє поняття ринкової вартості приміщення як будівельних матеріалів. Встановити варіанти розподілу самовільно збудованого нежитлового приміщення, що зведене без дозвільних документів не надається можливим у зв`язку з відсутністю інформації про те, який саме об`єкт підлягає розподілу. Визначити вартість проведеного ремонту у житловому будинку по АДРЕСА_1 за період з 2008 по 2016 роки не надається можливим у зв`язку з ненаданням необхідних для розрахунків документів та відомостей по об`єкту дослідження (п.п. 6, 7 Висновку) (т. 2, а.с. 39-54).

Згідно вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц (провадження №61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц (провадження №61-8518св18)та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, слід визнати нежитлове приміщення виробничо-виставкового комплексу площею 1017,9 м.кв. за адресою: АДРЕСА_3 , ринковою вартістю 7 046 668,00 грн спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та визнати за ОСОБА_2 право власності на частину цього нежитлового приміщення, виділивши в натурі її частини по 1 варіанту висновку експертизи як першому співвласнику, а за ОСОБА_1 визнати право власності на його частину, виділивши в натурі його частину. При цьому, при поділі майна діючий кодекс передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні. Залишаючи без розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 , суд констатував, що він повторно не з`явився в судове засідання, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується довідками про доставку SMS.

Однак, задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції не звернув увагу на таке.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цієї норми на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 5 цієї статті вказує, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (ч. 1 ст. 47 ЦПК України).

Згідно ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:

1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів;

2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави;

3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Таким чином, вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги стосуються обов`язків, що виникли з однієї підстави, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших.

Згідно ч. 1, 3 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Вказаний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі№ 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц та№ 372/51/16-ц.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Встановивши при розгляді справи, що між ОСОБА_3 (матір відповідача за первісним позовом) та ОСОБА_1 існує спір про визнання за позивачем права власності на 3/4 частки та за останнім права власності на 1/4 частку спірного нежитлового приміщення і апеляційним судом було ухвалено рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спірне майно відмовлено у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , права якої суттєво порушено скасованим рішенням, не була залучена до участі в розгляді справи ні у якості сторони чи третьої особи, суд першої інстанції, при вирішенні спору щодо поділу виробничо-виставкового комплексу на АДРЕСА_3 загальною площею 1017,9 м.кв. за позовом ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, не досліджував питання суб`єктного складу спірних правовідносин.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилався на вимоги ч. 7 ст. 81 ЦПК України, згідно яких суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги первісного позову позивачка посилалася на обставину здійснення з жовтня 2014 року реконструкції спірного приміщення, подання відповідачем 19 грудня 2014 року декларації про готовність об`єкта до здачі і збільшення його площі до 1017,9 кв.м.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону.

Згідно ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно положень ст. 3 цього Закону державна реєстрація прав є обов`язковою. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 вказаної статті Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Згідно ч. 3 цієї статті Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), пункт 6.13постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).

Як вбачається з Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №193519324 та №193519031 від 17.12.2019 року, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ІФ30 Управління ДАБІ в Івано-Франківській області від 19.12.2014 року; договору про придбання та реконструкцію нежитлових приміщень, серія та номер: б/н, від 17.05.2011 року; договору про поділ майна, серія та номер: 4606, від 21.10.2011 року; заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 16.12.2019 року прийнято рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50249033 від 16.12.2019 року та зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна: виробничо-виставковий комплекс по АДРЕСА_3 , загальною площею 1017,9 м.кв. за ОСОБА_1 (розмір частки 1/4) та за ОСОБА_3 (розмір частки 3/4).

Враховуючи підстави заявленого позову про поділ нерухомого майна, щодо якого здійснено реконструкцію із створенням нового об`єкта нерухомого майна, вимоги ч. 7 ст. 81 ЦПК України, у зв`язку з необхідністю встановлення обставин набуття у власність та державної реєстрації права власності на новостворений об`єкт, а також наявністю сумніву у добросовісному виконанні учасниками справи їх обов`язків щодо доказів, зокрема подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Під час апеляційного перегляду суд перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції. При цьому колегія суддів вважає за необхідне приєднання до матеріалів справи та врахування при прийнятті рішення витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №193519324 та №193519031 від 17.12.2019, оскільки такі існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції та у них міститься інформація про реєстраційне підтвердження володіння на спірний об`єкт нерухомого майна.

Крім того, колегія суддів враховує, що як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник повідомлялися за допомогою SMS-повідомлення про судове засідання, призначене на 11.05.2021. Однак це засідання не відбулося у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні, про що свідчить довідка, складена секретарем судового засідання (т. 2, а.с. 135). Про наступні судові засідання, призначені на 17.06.2021, 30.08.2021, 20.10.2021 ОСОБА_1 та його представник повідомлялися шляхом направлення судових повісток (т. 2, а.с. 140-149). Однак даних про належне повідомлення ОСОБА_1 про судові засідання 17.06.2021, 30.08.2021, 20.10.2021 (розписки про отримання судової повістки) матеріали справи не містять. Крім того, 17.06.2021 та 30.08.2021 розгляд справи не відбувався у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному, що підтверджується довідками, складеними секретарем судового засідання (т. 2, а.с. 140, 145а).

ОСОБА_1 не був присутнім у вказаних вище судових засіданнях та при ухваленні судом першої інстанції оскаржуваного рішення і не міг подати докази про реєстрацію права власності на спірні приміщення.

Судом першої інстанції обставини щодо належності спірного майна чи державної реєстрації права власності та інших речових прав на ньогоне перевірялися.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які до цього причетні.

З огляду на викладене, колегія суддів, оцінюючи обставини справи у сукупності, які зокрема підтверджуються також і інформацією, долученою в процесі розгляду апеляційної скарги, вважає, що незалучення ОСОБА_3 до участі у даній справі порушує її права щодо права власності на майно, на яке поширюється презумпція спільності права власності подружжя.

Встановивши, що позов пред`явлено не до всіх осіб, які мають відповідати за позовом, місцевий суд за відсутності клопотання позивачів про залучення належного співвідповідача, повинен ухвалити рішення про відмову у позові, що не позбавляє позивачів права на звернення до суду із самостійним позовом до всіх осіб, які мають відповідати за цим позовом.

Оскільки оскаржуваним рішенням вирішено питання щодо майна, право спільної часткової власності на яке зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому цим рішенням вирішено питання про права та інтереси ОСОБА_3 як співвласника такого майна, яка не брала участі у справі.

У суду апеляційної інстанції, відповідно до основних принципів цивільного процесу та наданих чинним ЦПК України повноважень, відсутні повноваження щодо залучення співвідповідачів на стадії апеляційного провадження.

Також колегія суддів звертає увагу, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи (п.7.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17, провадження № 12-280гс18).

Згідно з частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, а саме виробничо-виставкового комплексу на АДРЕСА_3 загальною площею 1017,9 м.кв. через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.

Наведене узгоджується також з висновками Верховного Суду в постанові 30 липня 2020 року у справі №645/5298/16-ц (провадження №61-15072св18).

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 жовтня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, а саме виробничо-виставкового комплексу на АДРЕСА_3 загальною площею 1017,9 м.кв. скасувати і постановити нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.М. Луганська

Є.Є. Мальцева