Справа № 125/1506/22
Провадження № 22-ц/801/1541/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 рокуСправа № 125/1506/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Денишенко Т.О., Оніщука В.В.,

за участі секретаря судового засідання Різник Д.С., Кушніра О.М. та його представника - адвоката Шевчук Н.Й., представника ОСОБА_1 адвоката Чубар О.В., розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чубар Оксани Василівни на рішення Барського районного суду Вінницької області від 19 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, стягнення компенсації за належну частку у майні, що є спільною сумісною власністю,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, стягнення компенсації за належну частку у майні, що є спільною сумісною власністю, мотивуючи свої вимоги тим, щоз 20 березня 2011 року по 13 листопада 2020 року він проживав однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку він був зареєстрований. Проживаючи разом з ОСОБА_1 вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обв`язки, спільний бюджет, купували майно для спільного користування, спільно приймали участь у витратах на утримання житла, його ремонт та будівництво. В 2011 році вони купили старий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який перебудували в новий. На даний час вартість нового будинку складає 1 025 510 грн. ОСОБА_2 офіційно працював та отримував заробітну плату, яку витрачав на будівництво житлового будинку. Відповідач відмовляється поділити вказане майно в добровільному порядку.

У зв`язку з наведеним, просить встановити факт проживання однією сім`єю його та ОСОБА_1 , які не перебувають у шлюбі між собою, у період з 20 березня 2011 року по 13 листопада 2020 року; визнати спільною сумісною власністю житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на його користь компенсацію за належну йому частку у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя, у розмірі 250 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 19 травня 2023 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою, у період з 20 березня 2011 року по 13 листопада 2020 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 з ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за належну йому частку у майні, що є спільною сумісною власністю, у розмірі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 996,20 грн судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Чубар О.В. подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність фактичним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 24 494,30 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Кушнір Н.Й. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно проживали однією сім`єю без шлюбу в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, спільно проводили будівельні роботи, за спільні кошти купували будівельні матеріали. Вказане підтверджується актом обстеження фактичного проживання від 14.01.2022 складеного комісією Барської міської ради Вінницької області.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 294676573 від 14.01.2022 вбачається, що власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 .

Згідно даних паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 від 15.10.2020 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 26 грудня 2011 року по 29 січня 2019 року.

Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯО № 552053 від 10.12.2012 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0156 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 93).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 20 березня 2011 року по 13 листопада 2020 року та спільного придбання житлового будинку, його переобладнання та добудови

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою, другою статті 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (частина перша статті 36 СК України).

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

У постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі провадження № 6-2253цс15 зроблено висновок, що: «особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти; вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності; рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 490/6060/15, від 10.02.2021 року у справі № 383/49/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що: «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Відповідно до частини четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12.12.2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27.02.2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11.12.2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24.01.2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Наведена судова практика свідчить про те, що питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.

Щодо виникнення права спільної сумісної власності на майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, то на нього поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Сімейним законодавством передбачено два режими власності подружжя особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Статтею 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України слідує, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Тобто, тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги.

До такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22.09.2020 року у справі № 214/6174/15-ц; від 27.01.2021 року у справі № 332/4629/15; від 24.03.2021 року у справі № 161/17237/19.

Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до змісту вказаних статей докази для підтвердження тих обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми .

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Позивач, звертаючись з позовом до суду, посилався на підтвердження факту спільного проживання з березня 2011 року по листопад 2020 року на акт обстеження фактичного проживання від 14.01.2022 року, також зазначав, що, проживаючи разом з відповідачем, вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обв`язки, спільний бюджет, купували майно для спільного користування, спільно приймали участь у витратах на утримання житла, його ремонт та будівництво.

Однак, належних, достатніх, допустимих і достовірних доказів на підтвердження факту спільного проживання із ОСОБА_1 у заявлений ним період із веденням спільного господарства та наявності спільного бюджету, позивач суду не надав. Також не надано суду доказів внесення позивачем будь яких особистих коштів у придбання спірного житлового будинку, побудову вказаного майна у заявлений ним період спільного проживання та здійснення ним витрат на капітальний ремонт чи добудову вказаного майна.

Надані позивачем на підтвердження факту спільного проживання і наявні у нього видаткові накладні про купівлю ним будівельних матеріалів не можуть бути достовірними і достатніми доказами проживання позивача і ОСОБА_1 однією сім`єю з березня 2011 року по листопад 2020 року, оскільки не містять відомостей про покупця. До того ж, неможливо встановити за яким призначенням вказані будівельні матеріали використовувались.

Акт обстеження фактичного проживання від 14.01.2022 року, у якому зазначається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з березня 2011 року по листопад 2020 року спільно проживали однією сім`єю жодним чином не підтверджує обставин, які б свідчили, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Так, до складу комісії входив депутат місцевої ради та двоє сусідів, які в подальшому були викликані у судове засідання у статусі свідків для допиту. Зміст вказаного доказу не відповідає встановленим в судовому засіданні обставинам, оскільки як зазначив допитаний свідок ОСОБА_3 , період спільного проживання сторін свідок не пам`ятає. Разом з тим, допитаний свідок ОСОБА_4 зазначила, що ОСОБА_1 не бачила ніколи.

Тобто, жодний із свідків, які його підписували, не змогли вказати точного періоду спільного проживання сторін по справі, хоча й підписали Акт, де чітко зазначено період проживання з березня 2011 року по листопад 2020 року.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно (спірний житловий будинок) такими, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Разом з тим, відповідно до рішення Барського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2011 року визнано договір купівлі-продажу житлового будинку з будівлями та спорудами, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 дійсним та визнано за ОСОБА_1 право власності на спірний житловий будинок, дане рішення на день розгляду справи не оскаржувалось та є чинним.

Крім іншого, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.07.2023, на день прийняття рішення власником спірного житлового будинку на підставі договору дарування від 15.02.2023 року є ОСОБА_6 , а тому визнання житлового будинку таким, що на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не відповідає вимогам закону.

Висновки суду першої інстанції по суті спору не відповідають встановленим у справі обставинам, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 4 494, 30 грн та витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої та апеляційної інстанції, в сумі 20 000 гривень.

Розмір витрат на правничу допомогу підтверджується наступними доказами: копією договору № б /н про надання правової допомоги від 25.11.2022 року, копією договору № б /н про надання правової допомоги від 19.06.2023 року, копією ордера серії АВ № 1054169 на надання правничої (правової) допомоги від 25.11.2022 року, копією ордера серії АВ № 1054169 на надання правничої (правової) допомоги від 23.06.2023 року, копією квитанції до прибуткового касового ордеру від 16.11.2022 року, копією квитанції до прибуткового касового ордеру від 19.06.2023 року.

Правових підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу суд апеляційної інстанції не вбачає, зважаючи на обсяг виконаних адвокатом послуг, співмірність зазначених адвокатом сум витраченому часу при наданні правової допомоги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чубар Оксани Василівни задовольнити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 19 травня 2023 року скасувати та ухвалите нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, стягнення компенсації за належну частку у майні, що є спільною сумісною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 494,30 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 20 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Т.О. Денишенко

В.В. Оніщук