Справа № 473/3929/23
УХВАЛА

"05" вересня 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судових засідань Кріпак Н.Г., представника позивача адвоката Вишневського А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Миколаївській області про зняття арешту,

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, поданим в її інтересах представником адвокатом Вишневським Анатолієм Васильовичем, до Головного управління національної поліції в Миколаївській області про зняття арешту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 900 кв.м., наданої для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою (на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених 16.09.2005 приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Платовською П.О.), а також земельної ділянки площею 611 кв.м., наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18.11.2005 приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Платовською П.О.). Попереднім власником обумовленого майна був ОСОБА_2 .

Проте, отримавши 28 червня 2023 року витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачка дізналася, що на належну їй земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , накладений арешт, відповідно до постанови слідчого СВ Вознесенського МВ УМВС Стиро С.С. від 08 травня 2012 року під час здійснення кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.2 ст. 190 КК України. Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 листопада 2012 року ОСОБА_2 було визнано винним та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України. Під час ухвалення вказаного вироку судом не було вирішено долю арештованого майна.

Зазначені обставини стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 04 серпня 2023 року відкрито провадження по вказаній справі, призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

На час судового засідання по вказаній справі від представника відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про закриття провадження по справі з огляду на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Представник позивачки адвокат Вишневський А.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення даного клопотання з огляду на його необґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, відповідним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (ч.ч. 1, 5 ст. 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ч. 1 ст. 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа як суб`єкт цивільних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Тобто, у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 КПК України 1960 року (чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача) зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Згідно п. 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, арешт на спірне майно було накладено слідчим під час досудового розслідування у кримінальній справі щодо обвинувачення ОСОБА_2 на підставі положень КПК України 1960 року.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 листопада 2012 року ОСОБА_2 засуджено за ч.2 ст. 190 КК України, призначено йому покарання в вигляді штрафу в сумі 850 грн. 00 коп.

Позивачка ОСОБА_1 не була учасником вказаного кримінального провадження.

Отже, в даному випадку спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19).

Керуючись ст.ст. 255, 258-260 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Миколаївській області про зняття арешту відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Л.В.Лузан