Справа № 307/324/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 серпня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Фазикош Г.В.

з участю секретаря судового засідання: Сливка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 березня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Гримут В.І., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення безпідставно отриманих коштів

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в ході розгляду справи уточнила до ОСОБА_2 та ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11.07.2019 на вимогу представника відповідача нею було перераховано 130 000 грн в рахунок погашення боргу по кредитному договору № 47/5-41/13-980/16 від 30.12.2013, укладеного з ОСОБА_2 . Представник банку запевняв її, що примусова продаж будинку та трьох земельних ділянок, які належать ОСОБА_2 буде відмінена. Однак в рахунок погашення заборгованості по кредиту товариством реалізовано все майно та отримано 1 400 000 грн.

Також зазначала, що рішенням Тячівського районного суду від 04.08.2017 з ОСОБА_2 стягнуто 817 927 грн. Дніпровським районним судом м. Києва, у рішенні від 27.10.2016, у справі № 755/10580/16-ц з ОСОБА_2 та іншої особи поручителя ОСОБА_3 , на користь первісного кредитора солідарно стягнуто 1 211 941,72 грн (заборгованість по кредитному договору № 47/5-41/13-980/16 від 30.12.2013 та судовий збір), тобто з боржника ОСОБА_2 підлягає стягненню в солідарному порядку половина суми 605 970,86 грн. За іншим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2016, у справі № 755/10579/16-ц з ОСОБА_2 та іншої особи поручителя ОСОБА_3 , на користь первісного кредитора повторно солідарно стягнуто 872 515,64 грн заборгованості за кредитним договором № 47/5-41/13-980/16 від 30.12.2013 та судовий збір по 6 543.87 грн з кожного, тобто з боржника ОСОБА_2 підлягає стягненню в солідарному порядку половина суми заборгованості 442 800,50 грн та судовий збір.

Отже має місце подвійне стягнення сум заборгованості за одним і тим же кредитним договором, за один і той же період прострочення, тобто за однієї і тої ж підстави, проте за двома різними рішеннями, що вказує на зловживання відповідачем своїми правами та його недобросовісність у цивільно-правових відносинах.

24.07.2019, 02.09.2019 та 07.10.2019 відбулися прилюдні торги, під час яких будинок і три земельні ділянки були продані за 1 411 700 грн, яких більше ніж достатньо для повного виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/10580/16-ц. В жодних договірних відносинах із відповідачами вона не перебуває, у неї відсутні будь-які права на рухоме чи нерухоме майно відповідача ОСОБА_2 , а тому відповідач ТзОВ «Вердикт капітал» безпідставно та незаконно отримав від неї грошові кошти у розмірі 130 000 грн, чим порушив її права та законні інтереси, у зв`язку з чим це товариство має повернути їй ці кошти.

Та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 27.08.2020 та вищенаведеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» суму 130 000 грн як безпідставно набуту, а з ОСОБА_2 суму 3 900 грн. витрат по сплаті відсотків за користування позиковими коштами та судові витрати.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Судом першої інстанції було встановлено, що в ОСОБА_2 наявний борг перед банком ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» у розмірі 2 893 363 грн. Банк відступив право вимоги за вказаним боргом ТОВ «Вердикт капітал».

Нею було перераховано 130 000 грн на прохання ОСОБА_2 ТОВ «Вердикт капітал». Однак вважає, що всупереч встановленим фактичним обставинам, суд першої інстанції безпідставно зазначив у рішенні про те, що нею перераховано ТОВ «Вердикт капітал» 130000 гривень в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 по гарантійному листу, а оскільки іншу суму сплачено не було, то банк не відкликав виконавчі листи, приватний виконавець був вправі реалізувати майно боржника, а банк вправі зарахувати сплачені мною кошти у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 і за таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав вважати, що банк безпідставно отримав внесені нею кошти.

Також вважає безпідставними висновок суду першої інстанції, що відсутні підстави стягувати кошти і з ОСОБА_2 , так як нею ніби то не доведено, що вказану суму перераховано ТОВ «Вердикт капітал» за відповідача внаслідок обману, помилки, або з інших незалежних від неї причин. Однак, виконавши частково обов`язок за боржника, вона набула прав кредитора в цій частині по відношенню до ОСОБА_2 , чого суд не встановив. Наголошує, що вказана сума боргу перерахована нею товариству на прохання відповідача ОСОБА_2 без укладення з ним жодних договорів, при цьому судом не врахована визнання позову останнім. А тому, твердження суду про те, що вона була знайома з гарантійним листом на час перерахування коштів і про те, що у цьому листі конкретно вказано, яку суму і в які строки слід внести для відступлення банком права вимоги по трьом кредитним договорам, і що вона не могла не розуміти, що внесення нею лише невеликої частини запропонованої суми не може бути підставою для відмови банку від звернення стягнення на нерухоме майно боржника, є нічим іншим ніж припущенням суду.

ТОВ «Вердикт капітал» подало відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційний суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду без змін. Згідно розрахунку заборгованості станом на 16.06.2020р. заборгованість ОСОБА_2 перед товариством складає 541.568,17 грн. ОСОБА_1 частково за ОСОБА_2 сплатила борг в сумі 130 000 грн., які товариство зобов`язано було прийняти. У зв`язку з невиконання ОСОБА_2 умов гарантійного листа до певної дати, процес звернення стягнення заборгованості за рахунок майна боржника було продовжено. Якщо зобов`язання покладається боржником на третю особу, кредитор не вправі відмовитись від його прийняття, оскільки презюмується, що має місце виконання зобов`язання боржником.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 повторно не з`явились у судове засідання та не повідомили суд про причини неявки та їх поважність.

Згідно пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Довідками про причини повернення/досилання Укрпошти від 18.04.2023 стверджено, що судові повістки не вручено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через те, що адресати відсутні за вказаними адресами.

За змістом ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

А відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що сторони надали усі докази, які вважали за потрібне надати суду, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені позовні вимоги. Наведене на думку колегії суддів з приводу розгляду справи за відсутності позивача не призведе до порушення процесуальних прав сторін у спірних правовідносинах.

А звідси, колегія суддів вважає що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 сплатила за ОСОБА_2 суму 130 000 грн. в рахунок погашення боргу на виконання вимог гарантійного листа, який було надіслано боржнику ТОВ «Вердикт капітал» про те, що кредитор згідний відступити своє право вимоги за умови, що йому буде сплачено 1 100 000 гривень. Оскільки іншу суму із наведеної суми не було сплачено то кредитор вправі був наполягати на продовженні примусового виконання рішень судів. За цієї обставини і відсутні підстави стверджувати, що кредитор безпідставно отримав суму 130 000 грн. Заявлені позовні вимоги до ОСОБА_2 не можуть бути задоволені з тих підстав, що позивачка не довела тієї обставини, що позичені грошові кошти сплатила за останнього внаслідок обману, помилки чи з інших не залежних від неї причин.

З`ясувавши обставини справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, який стосується відмови у задоволенні позову заявленого до ОСОБА_2 за наступних мотивів. В іншій частині заявленого позову, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та такими, що відповідають матеріалам справи.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час перегляду справи апеляційним судом встановлено, що 30.05.2013 між ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 47/5-41/13-980/16, за яким боржник отримав грошові кошти сумі 600 000 грн.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору рішенням Тячівського районного суду від 04.08.2017, на користь банку з нього було стягнуто 817 927 грн.

Крім того, згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2016, у справі № 755/10580/16-ц, з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» було стягнуто 1 202 919,81 грн, та рішенням цього ж суду від 13.03.2018, у справі № 755/10579/16-ц стягнуто 872 515,64 грн.

В подальшому ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» відступило право вимоги ТОВ «Вердикт капітал».

Відповідно до гарантійного листа №б/н представника ТОВ «Вердикт капітал» від 08.07.2019 адресованого ОСОБА_2 , товариство набуло право вимоги за кредитним договором №47/5-41/13-980/16 від 30.05.2013, кредитним договором №47/5-41/13-980/20 від 21.06.2013 та кредитним договором №47/5-41/13-980/15, на підставі договору про відступлення права вимоги № 26921 від 18.09.2018, укладеного між ТОВ «Вердикт капітал» та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», та у випадку сплати на рахунок ТОВ «Вердикт капітал» суми 1 100 000 грн у строк до 24.07.2019 року, гарантує, що не матиме жодних фінансових та майнових претензій щодо стягнення заборгованості за вищевказаними кредитними договорами та відступить право вимоги.

11 липня 2019 року ОСОБА_1 перерахувала ТОВ «Вердикт капітал» грошові кошти у сумі 130 000 грн згідно договору № 47/5-41/13-980/16 від 30.05.2013 року ОСОБА_2 по гарантійному листу №б/н від 08.07.2019 року, що стверджено платіжним дорученням № ПНМ41593.

Позаяк інші грошові кошти за кредитними договорами обумовленими у гарантійному листі не було сплачено, то за дорученням приватного виконавця було проведено реалізацію арештованого нерухомого майна що належить ОСОБА_2 .

Постановою приватного виконавця Ярошевського Д.А. від 04.10.2019 виконавчі листи, що перебували на примусовому виконанні були об`єднані в одне виконавче провадження.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає у повній мірі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

У переглядаємій справі Намагаючись врегулювати боргові зобов`язання ТОВ «Вердикт капітал» надіслало ОСОБА_2 гарантійного листа №б/н від 08.07.2019 в якому зазначило про те, що гарантує у випадку сплати на рахунок ТОВ «Вердикт капітал» суми 1.100.000.00 грн у строк до 24.07.2019 року, що не матиме жодних фінансових та майнових претензій щодо стягнення заборгованості за кредитними договорами та відступить право вимоги.

Як прослідковується з матеріалів справи і це стверджується позивачкою, що на прохання ОСОБА_2 та запевнень зазначених в гарантійному листі №б/н від 08.07.2019 з метою того, щоб була знята примусова реалізація житлового будинку і земельних ділянок на стадії виконавчого провадження, ОСОБА_1 згідно платіжного доручення за № ПНМ41593 від 11 липня 2019 року здійснила перерахування грошових коштів на суму 130.000,00 грн. на користь ТОВ «Вердикт капітал» де в графі Призначення платежу зазначено, що оплата згідно договору № 47/5-41/13-980/16 від 30.05.2013 року ОСОБА_2 по гарантійному листу №б/н від 08.07.2019 року.

Зазначена обставина вказує на те, що ОСОБА_1 усвідомлено, вільно на виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ТОВ «Вердикт капітал» сплатила за нього грошові кошти у розмірі 130.000,00 грн.

На виконання приписів частини першої статті 528 ЦК України, ТОВ «Вердикт капітал» зобов`язане у даному випадку прийняти виконання, запропоноване ОСОБА_1 за ОСОБА_2 .

Заявляючи у суд з позов про стягнення з ТОВ «Вердикт капітал» грошової суми в розмірі 130 000 грн., ОСОБА_1 посилалась на положення статті 1212 ЦК України, так-як вважала, що таку суму товариство отримало безпідставно.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Сплачуючи за ОСОБА_2 грошові кошти, ОСОБА_1 знаючи, що між нею та ТОВ «Вердикт капітал» відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому за даної обставини поведінка позивачки є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

А звідси, суд першої інстанції підставно виходив з того, що отримані ТОВ «Вердикт капітал» грошові кошти у сумі 130 000 грн. не підлягають поверненню у зв`язку з тим, що в ОСОБА_1 відсутнє зобов`язання для сплати цих коштів, але не дивлячись на це вона здійснює таку сплату, що вказує на її суперечливу поведінку, та разом з цим згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Отже, у ОСОБА_1 відсутні підстави для задоволення її позовної вимоги про стягнення з ТОВ «Вердикт капітал» грошових коштів у сумі 130.000,00 гривень.

Щодо стягнення відсотків за користування позикою.

ОСОБА_1 зазначила, що грошові кошти у розмірі 130.000,00 грн. позичила 11 липня 2019 року у ОСОБА_4 під три відсотки річних на строк до 31.12.2020 року. На час звернення до суду та на протязі розгляду справи грошова сума 130.000,00 грн. не повернута ОСОБА_4 . В свою чергу ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання по сплаті відсотків за користування позикою.

На електронну пошту Тячівського районного суду було надіслано в електронному форматі заяву ОСОБА_2 від 01.12.2020р. Зі змісту такої вбачається, що уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 визнає повністю, т.1, а.с. 221.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Матеріали справи містять копію розписки ОСОБА_1 від 11.07.2019 року, яку вона видала ОСОБА_4 . За змістом такої ОСОБА_1 зобов`язалась сплачувати ОСОБА_4 за користування позиковими коштами 3 % річних строком до 31.12.2020 року, т.1, а.с. 120. Зазначену копію розписки посвідчила 26.08.2020 року ОСОБА_4 та зазначила, що на дану дату борг не повернуто, а оригінал розписки зберігається у неї.

Тож, вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 3% річних за користування позикою у розмірі 3 900 (130 00 х 3%) грн. за період з 11 липня 2019 по 10 липня 2020 року є обґрунтованими. Крім цього, такі вимоги визнав повністю і сам ОСОБА_2 .

Слід наголосити на тім, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відтак, інші доводи апеляційної скарги, які не знайшли свого відображення у мотивах апеляційного суду, є такими, що не впливають на правові висновки у спірних правовідносинах та не спростовують викладеного вище.

Відтак, зважуючи на встановлене в контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах є частково порушеним, а тому позовні вимоги в частині стягнення позикових відсотків підлягають задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги є частково підставними, яка підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплачено 3 211,20 гривень, т.2, а.с. 88. Оскільки апеляційний суд задоволив апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково та задоволив із загальних позовних вимог у сумі 133 900,00 грн. тільки суму 3 900,00 грн., що становить лише 2,91% то до стягнення судові витрати підлягають у сумі 95,45 (3 211,20 х 2,91%) гривень.

Враховуючи на ведене та керуючись вимогами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 03 березня 2021 року скасувати в частині вимоги про стягнення позикових відсотків, та постановити у цій справі постанову про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 грошові кошти у сумі 3.900,00 гривень, відсотків за користування позикою та судові витрати у розмірі 95,45 гривень.

У решті позовної вимоги рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 18 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: