печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року Печерський районний суд міста Києва

суддя Матійчук Г.О.

секретар судового засідання Музика В.П.

справа № 757/36699/20-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів (вкладів, процентів, залишків на карткових рахунках та штрафних санкцій), -

представник позивача - адвокат Дугінов Д.А.

представник відповідача - адвокат Коцюба О. В.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просить розірвати депозитний договір №SAMDN1550 від 16.10.2013 року та стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN1550 від 16.10.2013 року: 4 755, 00 євро - сума вкладу; 267, 37 євро - нараховані, але не зняті відсотки; 2 400, 74 євро - не нараховані відсотки: з 17.03.2014 року по 26.08.2020 року; 1, 18 євро - 3 % річних з 25.08.2020 року по 26.08.2020 року; 429, 21 євро - пеня на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період із 25.08.2020 року по 26.08.2020 року.

В обґрунтування позову зазначено, що 16.10.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір №SAMDN1550. На виконання зазначеного вище договору було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який внесено 4 755, 00 євро.

Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки ОСОБА_1 було безпідставно заблоковано відповідачем, а нарахування відсотків було припинено.

Вказує, що з метою розблокування рахунку та поновлення обслуговування позивач неодноразово зверталася до банку.

20 серпня 2020 року в банку отримано заяву ОСОБА_1 від 15.06.2020 року про розірвання зазначеного вище депозитного договору, видачу вкладу та відсотків.

Відповідно до виписки банку № ID 34507872 від 08.07.2014 року, на рахунку № НОМЕР_2 знаходилися кошти у розмірі 5 022, 37 євро.

Вважає, що оскільки відповідач не виконав своїх обов?язків з повернення позивачу вказаних коштів, грошові кошти за договором банківськогох вкладу від 16.10.2013 року, з врахуванням нарахованих процентів, трьох відсотків річних та пені, підлягають стягненню із відповідача, а вказаний договір - розірванню, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.08.2020 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, та надано позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення ухвали (а.с. 26).

22.09.2020 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків (а.с. 28-34).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів (а.с. 35).

Копію ухвали від 24.09.2020 року направлено на адреси сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками (а.с. 36).

11.11.2020 року від представника відповідача надійшла заява про продовження процесуального строку на подання відзиву (а.с. 43-49).

02.12.2020 року через канцелярію суду надійшов відзив відповідача на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що АТ «КБ «ПриватБанк» як боржник за договором банківського вкладу №SAMDN1550 від 16.10.2013 року був замінений на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу №б/н від 17.11.2014 року. Так, АТ «КБ «ПриватБанк» не несе відповідальності за вказаними договорами, оскільки новим боржником виступає саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», а отже останнє є належним відповідачем у вказаній справі (а.с. 50-65).

02.12.2020 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшла заява про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (а.с. 66-70).

07.12.2020 року від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій просить стягнути пеню у обсязі 34 766, 39 євро за період із 25.08.2020 року по 02.02.2021 року, в іншій частині позовні вимоги залишено без змін (а.с. 71).

07.12.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він заперечував проти посилань відповідача щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», посилаючись на те, що згоди на таке переведення позивач не надавала, жодних договорів щодо такого переведення не підписувала, у зв`язку із чим договір про переведення боргу є нікчемним правочином (а.с. 72-111).

18.12.2020 року від представника відповідача надішли заперечення на відповідь на відзив, у яких зокрема зазначено, що АТ «КБ «Приватбанк» як боржник за договором банківського вкладу був замінений на ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 року за мовчазною згодою позивача. Тому належним відповідачем у цій справі є саме ТОВ «ФК «Фінілон» (а.с. 112-119).

Протокольною ухвалою суду від 02.02.2021 року у задоволенні заяви про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ТОВ «ФК «Фінілон» - відмовлено (а.с. 122-125).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 126).

25.08.2022 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що 15.06.2020 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення депозиту за договором від 16.10.2013 року, а, отже, вказаний договір є розірваним з моменту отримання банком вказаної заяви (а.с. 182-189).

25.08.2022 року через канцелярію суду, представником позивача адвокатом Дугіновим Д. А. були подані письмові пояснення, в яких адвокатом було надано відкоригований розрахунок пені, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 25 січня 2022 року (справа № 761/16124/15), у якому просить стягути пеню за період із 25.08.2020 року по 02.02.2021 року у розмірі 12 967, 01 євро.

19.01.2023 року від представника позивача надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що подання заяви про повернення депозиту за договором не свідчить про розірвання депозитного договору, підтвердженням факту припинення дії договору внаслідок його розірвання є саме виплата позивачеві всієї суми вкладу разом з процентами в день звернення із відповідно заявою, однак відповідачем вказані кошти за депозитним вкладом не були виплачені позивачу (а.с. 215).

24.01.2023 року від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи меморіальних ордерів про переведення вказаних коштів за депозитами ТОВ «ФК «Фінілон» (а.с. 220-228).

У судове засідання представник позивача - адвокат Дугінов Д. А. не з?явився, повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з?явився, повідомлявся належним чином.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу в судовому засіданні за відсутності позивача та його представника, а також представника відповідача, з урахуванням пояснень представника відповідача - адвоката Коцюби О. В., наданих у судовому засіданні 24.01.2023 року, та обставин, зазначених ним у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення пояснення представника відповідача в судовому засіданні 24.01.2023 року, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступних підстав.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 16.10.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір №SAMDN1550 «Стандарт». На виконання зазначеного вище договору було відкрито рахунок № НОМЕР_3 , на який внесено 4 755, 00 євро (а.с. 12-14).

Вказаним договором передбачено, що клієнт передає, а банк приймає грошові кошти в сумі 4 755, 00 євро, строком на 3 місяці, до 16.01.2014 року включно. Для внесення суми вкладу банк відкриває клієнту особовий рахунок № НОМЕР_3 . Процентна ставка по вкладу складає 5, 5 % річних. Період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць. Вказаний договір передбачає автоматичну пролонгацію.

Відповідно до виписки банку № ID 34507872 від 08.07.2014 року, на рахунку № НОМЕР_2 знаходилися кошти у розмірі 5 022, 37 євро (а.с. 14-15).

15.06.2020 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання зазначеного вище договору, видачу вкладів та відсотків, яку отримано 20.08.2020 року (а.с. 16-18).

Відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно п.1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Укладення і виконання банківських договорів врегульовані нормами Цивільного кодексу України та банківського законодавства.

Частинами 1, 2 ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

Згідно ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно з п. 1.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Зокрема, такий документ, що є підтвердженням внесення коштів, повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час, час виконання операції), також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ (підпункт 2.9 пункту 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 серпня 2011 року № 174).

Із наведених норм законодавства випливає, що договори банківського вкладу та банківського рахунку укладаються в письмовій формі, один примірник договору зберігається в банку, а другий обов`язково надається клієнту, письмова форма вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний рахунок підтверджено договором банківського вкладу з видачею документу, що відповідає вимогам, установленим законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Статтею 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Частиною 3 ст. 1060 ЦК України визначено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя було припинено постановою Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06.05.2014 року № 260. Згідно з пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «ПриватБанк», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року №516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний надати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибутковою касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі у вигляді паперового або електронного документа відповідно до законодавства, умов договору та згідно з внутрішньобанківськими правилами, правилами платіжної системи. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у вказаній справі майном позивача є грошові кошти.

З огляду на зазначене, власник вкладів мав легітимні очікування на видачу останніх на його вимогу, тобто законні очікування щодо реалізації свого права власності.

Посилання позивача, що АТ КБ «ПриватБанк» не виконав своїх обов?язків з повернення позивачу вказаних коштів, грошові кошти за договорами банківського вкладу від 16.10.2013 року №SAMDN1550, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, та не спростовано доводами відповідача. Матеріали справи не містять будь-яких доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором банківського вкладу.

Так, у матеріалах справи міститься підтвердження про отримання АТ КБ «ПриватБанк» вимоги ОСОБА_1 щодо повернення банківського вкладу - 20.08.2020 року (а.с. 18), а отже суд приходить до висновку, що у відповідача виник обов?язок повернення позивачу вказаних коштів, з врахуванням нарахованих процентів.

При цьому відповідач не заперечує факт укладення вказаного договору від 16.10.2013 року №SAMDN1550, а лише посилається на те, що вказаний договір вже припинив свою дію, однак дане твердження не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, адже договором передбачено, що у разі, якщо після закінчення терміну вкладу, клієнт не заявить банку про відмову від продовження терміну, вклад автоматично вважається продовженим ще на один термін. Термін вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк, а відповідачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження зазначеного.

Твердження відповідача про те, що договір є розірваним з моменту звернення позивача до банку з заявою про розірвання договорів, суд відхиляє, як безпідставні.

Так, заява позивача про розірвання договору не відповідає вимогам встановленим для її оформлення Правилами зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженими Постановою Правління НБУ № 267 від 14 липня 2006 року, відповідно до яких запит фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку або нотаріально.

До того ж, відповідно до умов договору його дія припиняється з виплатою вкладнику усієї суми вкладу та відсотків. Чого банком нездійснено.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що депозитний договір укладений між позивачем та банком не було розірвано.

Статтею 651 ЦК України «Підстави для зміни або розірвання договору» передбачено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У даній справі істотним порушенням є припинення нарахування та виплати позивачу відсотків за депозитами, починаючи з березня 2014 року.

Таким чином вимога позивача про розірвання договору за рішенням суду є обґрунтованою, законною та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо посилання відповідача, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки відбулось переведення боргу за депозитним договором з первісного боржника - ПАТ КБ «ПриватБанк» на нового боржника - ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу №б/н від 17.11.2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», та електронного додатку №1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування) до договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, суд не бере до уваги з огляду на відсутність згоди кредитора про таке переведення, як це передбачено ст. 520 ЦК України.

Крім того таке переведення боргу позивач заперечив, зазначивши, що не надавав згоду на зміну боржника.

Вказаною статтею не визначено в якій саме формі має бути виражена згода кредитора, важливим фактором є лише підтвердження її наявності.

Отримання згоди від кредитора на заміну боржника пов`язано з тим, що для кредитора має вагоме значення, хто виконуватиме зобов`язання, адже різні боржники мають різну платоспроможність, сумлінність та інші індивідуальні характеристики, що прямо впливатиме не тільки на своєчасність, а й на ймовірність виконання зобов`язання.

Отже, виходячи з наведеного та враховуючи заперечення позивачем факту переведення боргу, банк не тільки не отримав згоду кредитора на таке переведення боргу, а й навіть не повідомив його про це.

Так, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму за депозитними вкладами, з врахуванням нарахованих процентів.

При цьому, суд вважає за можливе при стягнення коштів за депозитними вкаладами, взяти за основу розрахунок нарахованих процентів, наданий позивачем, відповідно до якого сума нарахованих процентів за Договором №SAMDN1550 від 16.10.2013 року становить: 2 676, 37 євро - нараховані, але не зняті відсотки; 2 400, 74 євро - не нараховані відсотки: з 17.03.2014 року по 26.08.2020 року.

Щодо стягнення 3 % річних, нарахованих у зв`язку із не виплатою на вимогу позивача банківського вкладу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Після розірвання договорів банківського вкладу банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі ст. 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічною є правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року по справі №320/5115/17.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тому, з відповідача на користь позивача у межах позовних вимог підлягають стягненню 3 % річних, нараховані за Договором №SAMDN1550 від 16.10.2013 року у розмірі 1, 18 євро за період із 25.08.2020 року по 26.08.2020 року.

Щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення із відповідача суми пені згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд виходить із наступного.

Згідно із ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач є споживачамем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлюється спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки.

Виходячи з того, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, з відповідача підлягає до стягнення пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, що відповідає правовій позиції, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19 ).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц Велика Палата зазначила, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за несвоєчасне виконання зобов`язання з повернення депозиту стягується з банка за увесь час порушення зобов`язання.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не вбачає підстав для відступу від даних висновків.

Таким чином суд вважає, що вимога позивача про стягнення пені за період до дня фактичного виконання зобов`язання є повністю законною та обґрунтованою.

Пеня має превентивну функцію. Загроза її неухильного накладення має призводити до втрати економічного інтересу в порушенні зобов`язання. Застосування пені (ії нарахування та вимога стягнення) до встановленого факту порушення зобов`язання (у нашому випадку до дня, в який банк мав виконати своє зобов`язання перед вкладником з повернення вкладу та відсотків, але цього не зробив, є неможливим), оскільки встановлення факту порушення зобов`язання має бути втілено певними діями кредитора/вкладника, у нашому випадку зверненням вкладника до банку із вимогою про повернення вкладу/заявою про розірвання договору та видачу вкладу. Лише після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або видачу вкладу та невиконанням банком даної заяви протягом 2-х днів після її отримання, з`являється конкретна дата, відносно якої можна із 100-відсотковою впевненістю стверджувати, що з`явився момент порушення виконання зобов`язання.

Пеня є змінною величиною й залежить тільки від часу, на який боржник прострочив виконання, тому відмова споживача від договору банківського вкладу або його розірвання на підставі рішення суду не зумовлює такий правовий наслідок для вкладника (споживача), як відсутність підстав для застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

В Постанові від 09 листопада 2021 року Велика Палата ВС дійшла висновку, що пеня на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

В Постанові від 09 листопада 2021 року чітко зазначено, що договори, укладені між позивачами та банком, є розірваними після набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання («Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.».

Зі змісту Постанови від 09 листопада 2021 року вбачається, що навіть за наявності факту звернення вкладника до банку з заявою про розірвання депозитних договорів, такі договори вважаються розірваними лише з моменту набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання.

Якщо вважати, що споживчі правовідносини між банком та вкладником припиняються після отримання банком заяви вкладника про розірвання депозитного договору, а договір є розірваним за ініціативою вкладника, в результаті чого дія Закону України «Про захист прав споживачів» на взаємовідносини між банком та вкладником припиняється, тоді взагалі є неможливим застосування до банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У постанові від 20 березня 2019 року, справа № 761/26293/16-ц, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.».

З цього вбачається, що пеня, як міра відповідальності, починає свій перебіг після встановлення факту порушення. Тобто встановлення факту порушення виконання зобов`язання є обов`язковою передумовою для розпочатку терміну нарахування пені.

У постанові від 25 січня 2022 року, справа № 761/16124/15, Велика Палата Верховного Суду дійшли до висновку, що: «Пеня підлягає обрахуванню від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, тобто від суми процентів на суму вкладу».

У п. № 66 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року (справа № 761/16124/15-ц) (далі «Постанова»), відповідаючи на питання: «Чи можна вважати, що у разі присудження відсотків за договором банківського вкладу за рішенням суду таке зобов`язання виникає не з договору, а з рішення суду про задоволення вимог вкладника, та чи підлягає застосуванню до спірних правовідносин частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів у разі невиконання банком рішення суду на час звернення вкладника до суду», Велика Палата зазначила, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів.

У п. № 67 Постанови Велика Палата зазначила, що базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу.

Щодо можливості припинення зобов`язання за рішенням суду про присудження стягнення за договором банківського вкладу, Велика Палата вказала на те, що: Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (п. 72 Постанови); Рішення про стягнення грошового боргу (у тому числі й присудження відсотків за договором банківського вкладу) є типовим рішенням про присудження й лише надає праву вимоги кредитора ознак безпосередньої примусовості у реалізації, нічого не змінюючи у змісті самого спірного правовідношення (п. 74 Постанови);

Проаналізувавши Постанову від 25 січня 2022 року стає очевидним, що звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не позбавляє вкладника права вимагати пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», після звернення до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів.

У Постанові від 14 січня 2022 року (справа № 712/7740/18, провадження № 61-14865св19), Верховний Суд, посилаючись на позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 р. (справа № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) зазначив, що: «Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі».

При цьому, у Постанові від 14 січня 2022 року (справа № 712/7740/18, провадження № 61-14865св19), Верховний Суд зазначив, що від зазначених висновків Велика Палата Верховного Суду не відступила у постанові від 09 листопада 2021 р. (у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).

У справі № 712/7740/18 (провадження № 61-14865св19) Верховний Суд залишив у силі рішення судів попередніх інстанцій, якими було присуджено пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору та у межах строку до дня фактичного виконання зобов`язання.

У справі № 757/20428/19 (провадження № 61-17325св20, Постанова Верховного Суду від 22 лютого 2022 року), Верховний Суд залишив у силі рішення судів попередніх інстанцій, якими було присуджено пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору та у межах строку до дня фактичного виконання зобов`язання.

У Постанові від 22 лютого 2022 року (справа № 757/63364/19, провадження № 61-13698св20), Верховний Суд залишив у силі рішення судів попередніх інстанцій, якими було присуджено пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору та у межах строку до дня фактичного виконання зобов`язання.

У Постанові від 26 квітня 2022 року (справа № 539/4098/18, провадження № 61-19032св20), Верховний Суд залишив у силі рішення судів попередніх інстанцій, якими було присуджено пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору та у межах строку до дня фактичного виконання зобов`язання.

У Постанові від 08 червня 2022 року (справа № 757/61769/19-ц, провадження № 61-16569св20), Верховний Суд залишив у силі рішення судів попередніх інстанцій, якими було присуджено пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору та у межах строку до дня фактичного виконання зобов`язання.

У Постанові від 22 червня 2022 року (справа № 219/6058/18, провадження № 61-1012св20), Верховний Суд залишив у силі постанову суду апеляційної інстанцій, яким було присуджено пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період після звернення вкладника до банку із заявою про повернення вкладу та у межах строку до дня фактичного виконання зобов`язання.

При цьому Верховний Суд послався на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року (у справі №761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), якій зроблено висновок про те, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу.

25 серпня 2022 року через канцелярію суду, представником позивача адвокатом Дугіновим Д. А. були подані письмові пояснення, в яких адвокатом було надано відкоригований розрахунок пені, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 25 січня 2022 року (справа № 761/16124/15).

Перевіривши наданий представником позивача розрахунок грошових сум, суд приходить до висновку про його правильність у частині нарахувань відсотків, 3 % річних та пені, але оскільки сума пені значно перевищує розмір забовязання, суд на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України вважає за можливе її зменшити.

Оскільки стягнення пені в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства, тому що згідно вимог ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у національній валюті то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням виключно у національній валюті України - гривні.

Аналогічні правові висновки щодо правил проведення розрахунку пені за прострочене зобов`язання, виражене в іноземній валюті, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року, справа №761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) у якій вказано, що «оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України».

Таким чином суд, враховуючи тривале та безпідставне невиконання відповідачем законних вимог позивача, приходить до висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, яку вимагає стягнути позивач з відповідача, з 12 967, 01 євро, за депозитним договором № SAMDN1550 від 16. 10. 2013 року до 86 446, 76 грн (гривневий еквівалент відсотків (процентів) за договором №SAMDN550 від 16. 10.2013 року, де 2 668, 11 євро (2 400, 74 євро+267, 37 євро - розмір процентів за вкладом)*32,40 грн (курс гривні до євро, встановлений НБУ станом на 26.08.2020 року).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв?яку із задоволенням позову, судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь держави, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», пропорційно задоволених вимог у розмірі 4 111, 16 грн, а саме: 840, 80 грн за одну немайнову вимогу про розірвання договору, 3 270, 36 грн за майнову вимогу про стягнення коштів (49, 50 % від заявлених вимог позивачем).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 258, 509, 524, 526, 533-535, 549, 625, 626, 627, 629, 651, 1058, 1059, 1060, 1066 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів (вкладів, процентів, залишків на карткових рахунках та штрафних санкцій) - задовольнити частково.

Розірвати депозитний договір №SAMDN1550 від 16.10.2013 року та стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN1550 від 16.10.2013 року:

- 4 755, 00 євро - сума вкладу;

- 267, 37 євро - нараховані, але не зняті відсотки;

- 2 400, 74 євро - не нараховані відсотки: з 17.03.2014 року по 26.08.2020 року;

- 1, 18 євро - 3 % річних з 25.08.2020 року по 26.08.2020 року;

- 86 446, 76 грн - пеня на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період із 25.08.2020 року по 02.02.2021 року.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 4 111, 16 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», адреса: вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001, код ЄРДПОУ 14360570.

Повний текст рішення складено 09.02.2023 року.

Суддя Г.О. Матійчук