КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/1054/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 липня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Таран Н.Г. в м. Київ 02 травня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_3 , керівник Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби, просив визнати неправомірною бездіяльність керівника Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в питанні організації своєчасного прийняття рішення відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження» на підставі його заяви від 10 квітня 2023 року про примусове виконання рішення та зобов`язати його вирішити питання щодо прийняття і надіслання заявнику на вказану адресу рішення у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Посилався на те, що 23 листопада 2021 року Деснянський районний суд м. Києва ухвалив рішення в справі № 754/1054/21 за його позовом до ОСОБА_3 , яким стягнув з останнього на користь ОСОБА_1 2800 доларів США та судові витрати, на виконання даного рішення судом видано два виконавчі листи 25 жовтня 2022 року. 10 квітня 2023 року він надіслав рекомендованим листом на адресу Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву від 10 квітня 2023 року про примусове виконання рішення, до якої додав виконавчий документ. В зв`язку зі зміною місцезнаходження адреси листування, в заяві від 06 січня 2023 року він просив копії постанов, в тому числі про відкриття виконавчого провадження, інші процесуальні документи направляти за адресою АДРЕСА_1 . Згідно відомостей на сайті ПАТ «Укрпошта», відділом державної виконавчої служби одержано його документи 13 квітня 2023 року, однак в строки, передбачені ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», рішення на підставі його заяви від 06 січня 2023 року на вказану ним адресу направлено не було.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 травня 2023 року скаргу повернуто заявнику без розгляду.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києвавід 02 травня 2023 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що ним до скарги на бездіяльність органу державної виконавчої служби було додано її копію відповідно до кількості учасників справи, а не докази надіслання їм копії скарги, в зв`язку з чим суд першої інстанції визнав це порушенням норм абз. 2 ч. 2 ст. 183 ЦПК України і повернув скаргу на підставі ч. 4 ст. 183 ЦПК України, помилково застосувавши ці норми.

Наводив зміст ст. 263, 183, 4, 5, 447 ЦПК України, ст. 129 Конституції України, ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року, ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судову практику ЄСПЛ в справах «Коффр де ля Прадель проти Франції», «Беллет проти Франції», п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Наголошував, що судом першої інстанції в порушення наведених норм процесуального законодавства не враховано роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 і не звернуто уваги, що вимоги ч. 2 ст. 183 розділу 2 «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не регулюють дані спірні процесуальні правовідносини, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог ч. 1 або 2 цієї статті. В зв`язку з цим оскаржувану ухвалу не можна вважати законною і обґрунтованою в розумінні ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України, що призвело до постановлення помилкової ухвали про повернення скарги, що є підставою для скасування згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України.

Керуючись ч. 8 ст. 141 ЦПК України, заявляв, що в зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції повинен сплатити витрати на професійну правничу допомогу адвоката в орієнтовному розмірі 30000 грн., докази на підтвердження чого будуть подані в процесі розгляду апеляційної скарги та протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Повертаючи без розгляду скаргу ухвалою від 02 травня 2023 року на підставі ст. 183 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали скарги не містять доказів її направлення заінтересованим особам, тобто скарга подана з недотриманням вимог визначених процесуальним законодавством, тому скарга підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками, оскільки суд першої інстанції, повертаючи заявнику скаргу на дії державного виконавця, застосував до спірних правовідносин вимоги статті 183 ЦПК України, яка не регулює спірні правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року). Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37).

Відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (частина четверта статті 183 ЦПК України).

Разом із тим, розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

У частині першій статті 446 ЦПК України встановлено, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» судам роз`яснено, що скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК України і ГПК України та містити відомості, перелічені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Суд першої інстанції, виходячи з того, що до матеріалів скарги на дії державного виконавця заявником не долучені докази на підтвердження надіслання її іншим учасникам справи, застосувавши вимоги частини другої статті 183 ЦПК України, повернув її заявнику без розгляду.

При цьому суд не звернув уваги на те, що частиною другою статті 183 § 2 «Заяви з процесуальних питань» глави 1 Розділу III «Позовне провадження» ЦПК України регулюються загальні вимоги щодо форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення, які подаються виключно з процесуальних питань при розгляді справ позовного провадження, в тому числі на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень.

Разом із тим, вказана процесуальна норма не стосується та не регулює питання подачі саме скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення.

Вказані процесуальні правовідносини регулюються розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», який встановлює окремий процесуальний режим розгляду відповідних справ.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 27 січня 2021 року у справі № 569/13154/20 (провадження № 61-15520св20); від 17 лютого 2021 року у справі № 569/13160/20 (провадження № 61-15478св20), від 10 березня 2021 року у справі № 766/17333/20-ц (провадження № 61-1124св21), від 21 квітня 2021 року у справі № 713/1972/20 (провадження № 61-2247св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 761/14537/15-ц (провадження № 61-10499св21).

Враховуючи викладене, суд в порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що вимоги частини другої статті 183 Розділу 2 «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог частин першої або другої цієї статті.

При цьому розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» є окремим видом судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно послався на ч. 4 ст. 11 ГПК України, мотивуючи ухвалу про повернення скарги без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 02 травня 2023 року не може вважатися законною і обґрунтованою.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Заявником в апеляційній скарзі було поставлено питання про відшкодування витрат, очікуваних та понесених ним в зв`язку з поданням апеляційної скарги та участю в судовому засіданні апеляційної інстанції, в розмірі 30000 грн.

04 липня 2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 з процесуальних питань, в якій заявник просив за результатами розгляду справи стягнути з відповідного органу державної виконавчої служби всі судові витрати, які він поніс і має понести в цій справі, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 55250 грн. згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 28 червня 2023 року.

До заяви додано копію акта приймання-передачі наданих послуг, копію договору про надання правової допомоги, копію угоди до договору про надання правової допомоги, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, докази направлення копії даної заяви на адресу заінтересованих осіб.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятої статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, такий обов`язок у випадку направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в зв`язку із скасуванням ухвали на апеляційний суд не покладено.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду заяви.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18).

Оскільки в справі, що переглядається, ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 02 травня 2023 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, тобто остаточного рішення по суті апеляційним судом не було прийнято, заява про розподіл судових витрат заявлена ОСОБА_1 передчасно і задоволенню з наведених підстав не підлягає.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 02 травня 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.