ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/18872/21

Провадження № 22-ц/4820/1163/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю прокурора, представника відповідачки Ярини О.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом першого заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Гвардійської сільської ради до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання недійсним наказу, зобов`язання повернути земельну ділянку, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Стефанишина С.Л. від 31 березня 2023 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року прокурор, звертаючись в суд з цим позовом в інтересах держави в особі Гвардійської сільської ради до відповідачів, вказував, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 13.05.2016 року № 22-11777-СГ затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,37 га, кадастровий номер :02:004:0315, призначену для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності. На підставі цього наказу 18.10.2016 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

Однак ОСОБА_2 неправомірно набула цю земельну ділянку у власність, оскільки на ній розташований водний об`єкт (струмок), який бере початок та протікає через суміжну земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0316. Земельна ділянка розташована по обидва берега вказаного струмка без назви. Інша частина земельної ділянки вкрита природною та болотною рослинністю, площа прибережної захисної смуги в межах земельної ділянки складає 1,0344 га.

Чинним законодавством не передбачено право безоплатної приватизації громадянами та юридичними особами земель водного фонду. Оскільки земельна ділянка перебуває під особливою охороною держави, має обмежений режим господарювання та не може передаватися у приватну власність, то її зайняття треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Відтак ОСОБА_2 зобов`язана повернути земельну ділянку державі в особі Гвардійської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

З врахуванням уточнених позовних вимог позивач просив визнати недійсним наказ Держгеокадастру від 13.05.2016 року №22-11777-СГ про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки 1,37 га, кадастровий номер :02:004:0315; зобов`язати ОСОБА_2 повернути територіальній громаді в особі Гвардійської сільської ради спірну земельну ділянку; визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,37 га, кадастровий номер :02:004:0315 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250), припинивши право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31.03.2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор просить рішення суду скасувати як необґрунтоване та задовольнити позов. Вважає помилковим висновок суду про недоведеність належності спірної ділянки до земель водного фонду. Прокурор надав належні та достовірні докази того, що в межах цієї ділянки знаходиться водний об`єкт (струмок без назви - ліва притока ІІ поряд річки Смотрич - ліва притока річки Дністер басейну річки Дністер). На підтвердження цього факту прокурором надано акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо земельної ділянки від 29.01.2021 року № 4-ДК/30/АП/09/01/-21, складений спеціалістами управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, в якому вказано, що під час перевірки за місцем знаходження спірної земельної ділянки, встановлено що вона розташована по обидва береги струмка без назви, тобто, в межах прибережної захисної смуги. Ці ж обставини підтверджуються листом Регіонального офісу водних ресурсів у Хмельницькій області №1427 від 29.12.2020 року, збірним кадастровим планом земельних ділянок, які знаходяться на території Гелетинецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, викопіюванням з кальки контурів справи по коректуванню планово-картографічних матеріалів зйомок минулих років колгоспу «Шлях Леніна» села Гелетинці Хмельницького району Хмельницької області, планом землекористування колгоспу 1998 року. Суд не досліджував надані прокурором докази, після пояснень учасників суду перейшов до дебатів, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення. В рішенні суд послався як на беззаперечний доказ на проектну документацію щодо спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , однак вказаний доказ не підлягав прийняттю до розгляду, - його подано із грубим порушенням процесуального закону, суд вдався до збирання доказів за власною ініціативою, прокурору ця проектна документація для ознайомлення не направлялася і в судовому засіданні не досліджувалася. Подача негаторного позову (повернення земельної ділянки на користь її законного власника) є належним та ефективним способом захисту права власності на землі водного фонду. В поданій позовній заяві прокурором належним чином обґрунтовано порушення законних прав та інтересів Держави в особі Гвардійської територіальної громади, оскільки вилучення з порушенням вимог законодавства земель водного фонду, зміна їх цільового призначення та передача у приватну власність порушує інтереси сільської ради. Прокурором також належно аргументовано необхідність визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру як такого, що суперечить закону. Вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію земельної ділянки та речового права щодо неї також є ефективним способом захисту такого права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки, яка на цей час визначена як ділянка сільськогосподарського призначення, - в разі скасування державної реєстрації права власності спірна земельна ділянка повернеться до її законного власника.

В засіданні апеляційного суду прокурор підтримала апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про розгляд справи.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Так, встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 13.05.2016 року № 22-11777-СГ затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,37 га, кадастровий номер :02:004:0315, призначену для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, і розташовану за межами села Гелетинці Гвардійської сільської ради Хмельницького району. На підставі цього наказу 18.10.2016 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

Згідно довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх власниками земель, землекористувачами, угіддями №32-28-99.1-3991/0/15-15 від 30.11.2015 року Управління Держгеокадастру у Хмельницькому районі, наявної у проекті землеустрою, відповідно до статистичної звітності (форма №6-зем) земельна ділянка яка відводиться у власність ОСОБА_1 , загальною площею 1,37 га, відноситься до сільськогосподарських угідь - сіножаті.

Водночас згідно з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки від 29.01.2021 року №4-ДК/30/АП/09/01/-21 на вказаній земельній ділянці з кадастровим номером :02:004:0315 розташовано водний об`єкт та його прибережно-захисні смуги - струмок, природний водотік якого проходить через зазначену земельну ділянку. Земельна ділянка розташована по обидва береги струмка без назви. Інша частина даної земельної ділянки вкрита природною та болотною рослинністю. Площа прибережної захисної смуги в межах даної земельної ділянки відповідно до ст. 60 ЗК України та 88 ВК України складає 1,0344 га.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності водного об`єкта в межах спірної земельної ділянки на час її передачі відповідачці, а отже, не довів факт виділення і передачі вказаної ділянки із земель водного фонду. Матеріалами проекту землеустрою щодо відведення вказаної ділянки цілком підтверджується її належність до земель сільськогосподарського призначення, що не спростовано доказами сторони позивача, тому наказ ГУ Держгеокадастру про передачу землі у власність відповідачки прийнято з дотриманням закону.

Вимога зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку є неефективним способом захисту, при цьому позивачем не доведено порушення прав та інтересів територіальної громади (держави) щодо неповернення спірної земельної ділянки відповідачем по справі. Вимога про скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки та права на неї також не підлягає задоволенню з підстав недоведеності порушення права територіальної громади.

Проте з цими висновками не можна погодитися, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

За змістом статті 3 Водного кодексу України до водного фонду України належать, зокрема, водотоки (річки, струмки).

Згідно з ч.1 ст. 58 ЗК України та статтею 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Статтею 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

В силу ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Випадки передачі земель водного фонду у приватну власність громадян передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Відповідно до ст. 61 ЗК України, ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

На підставі ст. 60 ЗК України, ст. 88 Водного кодексу України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею

понад 3 гектари 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 Земельного кодексу України, суперечить нормам статті 84 Земельного кодексу України.

Отже, за змістом наведених норм права землі у межах прибережних захисних смуг вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватися у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. На неможливість перебування такого виду об`єктів майна у приватній власності, крім випадків, передбачених у ст. 59 ЗК України, вказує також і розташування земель водного фонду. За рішенням органу виконавчої влади такі землі можуть передаватися у приватну власність громадян лише у виді замкненої природної водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Наведене цілком узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постановах від 22.05.2018 року в справі №469/1203/15-ц, від 28.11.2018 року в справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 року в справі №487/10128/14-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 року в справі №487/10132/14-ц, які апеляційний суд на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Частиною 2 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом ч.ч.1-2 ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Проте як вбачається з протоколу судового засідання, технічного запису його фіксування, суд першої інстанції в порушення норми ч.ч.1-2 ст. 229 ЦПК України не досліджував в судовому засіданні представлені сторонами письмові докази, зокрема, й матеріали проектної документації щодо відведення спірної земельної ділянки, які покладені судом в основу ухваленого судового рішення на підтвердження належності спірної ділянки до земель сільськогосподарського призначення та відсутності в її межах водного об`єкта.

В свою чергу внаслідок невиконання обов`язку щодо повного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів суд всупереч ст. 89 ЦПК України неналежно оцінив допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, як встановлено апеляційним судом, згідно з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 29.01.2021 року №4-ДК/30/АП/09/01/-21, збірного кадастрового плану земельних ділянок (додатку до акта) через земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0315 протікає струмок, який бере початок та протікає через суміжну земельну ділянку (кадастровий номер :02:004:0316) Спірна земельна ділянка розташована по обидва береги струмка без назви. Інша частина даної земельної ділянки вкрита природною та болотною рослинністю. Площа прибережної захисної смуги в межах даної земельної ділянки відповідно до ст. 60 ЗК України та 88 ВК України складає 1,0344 га.

Згідно інформації Регіонального офісу водних ресурсів у Хмельницькій області (лист від 29.12.2020 року №1427) за наявними в РОВР матеріалами та використанням Публічної кадастрової карти України земельна ділянка з кадастровим номером :02:004:0315 (як і земельні ділянки з кадастровими номерами :02:004:0316, :02:004:0319, :02:004:0320, :02:004:0321, :02:004:0322, :02:004:0323, :02:004:0324, :02:004:0309, :02:004:0325, :02:004:0326, :02:004:0330), розташована по обидва береги струмка без назви - ліва притока ІІ порядку річки Смотрич - ліва притока річки Дністер (басейн річки Дністер).

Ці ж обставини підтверджуються збірним кадастровим планом земельних ділянок, які знаходяться на території Гелетинецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, розробленим Хмельницькою філією ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на підставі викопіювання з кальки контурів справи по коректуванню планово-картографічних матеріалів зйомок минулих років колгоспу «Шлях Леніна» села Гелетинці Хмельницького району Хмельницької області, планом землекористування колгоспу 1998 року, якими зафіксовано наявність цього водного об`єкта в межах спірної ділянки.

Ці ж обставини (щодо земельних ділянок з кадастровим номером :02:004:0319, :02:004:0320, :02:004:0321, :02:004:0322, :02:004:0323, :02:004:0324, :02:004:0309) встановлено рішенням Господарського суду Хмельницької області від 27.04.2022 року у справі № 924/820/21, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 року та постановою Верховного Суду від 11.01.2023 року.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 15.06.2023 року у справі № 686/18876/21 встановлено належність суміжної земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0316 до земель водного фонду.

Вказані докази в їх сукупності цілком підтверджують те, що в межах спірної земельної ділянки протікає струмок (ліва притока ІІ порядку річки Смотрич), а відтак, спірна земельна відноситься до земель водного фонду, що спростовує дані проектної документації щодо відведення земельної ділянки «із земель сільськогосподарського призначення», і відповідні висновки суду першої інстанції про недоведеність цієї обставини.

З врахуванням наведеного апеляційний суд констатує факт порушення законних прав та інтересів держави в особі Гвардійської територіальної громади, оскільки вилучення з порушенням закону земель водного фонду, зміна їх цільового призначення та передача у приватну власність порушує інтереси територіальної громади, яку представляє сільська рада.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо належності обраних засобів захист порушеного права, апеляційний суд бере до уваги таке.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 19.02.2020, справа № 210/4458/15-ц; від 04.04.20, справа № 610/1030/18; від 16.06.20, справа № 145/2047/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висловлювалася про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу щодо повернення земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14-ц).

Позовна вимога про визнання недійсним наказу Держгеокадастру від 13.05.2016 року №22-11777-СГ про передачу у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки 1,37 га, кадастровий номер :02:004:0315, який реалізований і вичерпав свою дію, є неефективним способами захисту, оскільки задоволення цієї вимоги не може призвести до захисту або відновлення порушеного права територіальної громади.

Позовна вимога щодо повернення земельної ділянки сформульована у позовній заяві як вимога зобов`язального характеру - зобов`язати ОСОБА_2 повернути територіальній громаді в особі Гвардійської сільської ради спірну земельну ділянку.

Відтак саме боржник в разі ухвалення судового рішення про задоволення позову в цій частині зобов`язаний вчинити певні дії відповідно до статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", норми якої регламентують порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Дії виконавця полягають у відкритті виконавчого провадження та наданні боржнику 10 робочих днів для його добровільного виконання; перевірці виконання рішення боржником і накладення на боржника штрафу (в т.ч. повторно) в разі невиконання без поважних причин ним рішення та попередження про кримінальну відповідальність, направлення повідомлення до органу досудового слідства про вчинення боржником кримінального правопорушення).

При цьому за наявності зареєстрованого права власності на об`єкт цивільних прав (земельну ділянку), очевидно, що в разі невиконання боржником рішення про повернення земельної ділянки, воно не може бути виконано в примусовому порядку без участі боржника, що матиме наслідком надсилання виконавцем до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та закінчення виконавчого провадження згідно ч.3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" і свідчить про неефективність вказаного способу захисту.

В свою чергу саме державна реєстрація спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі як ділянки сільськогосподарського призначення та проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 перешкоджає позивачу повернути земельну ділянку територіальній громаді та відновити її цільове призначення як земельної ділянки водного фонду.

Відтак з врахуванням змісту права, за захистом якого звернувся позивач, а також характеру його порушення, ефективним та належним способом захисту є скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 у Реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з ч.13 ст. 79-1 ЗК України ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Відтак позов в частині скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності підлягає задоволенню.

Стосовно втручання у право на мирне володіння майном фізичної особи суд зазначає наступне.

Відповідно до практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Відповідний принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави критеріям правомірного втручання в право ОСОБА_2 на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності українського народу, а органи державної влади здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в приватну власність із земель державної власності позбавляє український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 незаконно отримала земельну ділянку з земель водного фонду, яка не може передаватися у приватну власність.

За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою про зобов`язання відповідача повернути у власність держави спірну земельну ділянку є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок із земель державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині відновлення становища, яке існувало до порушення права власності українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

З врахуванням наведеного оскаржуване рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову - визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію спірної земельної ділянки та скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки ОСОБА_1 на цю земельну ділянку. В решті позову слід відмовити.

Відтак відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_1 на рахунок прокуратури судові витрати, які підлягали сплаті при подачі позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 5675 грн. відповідно до задоволеної частини позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 1,37 га, кадастровий номер :02:004:0315, в Державному земельному кадастрі.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1,37 га, кадастровий номер :02:004:0315 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250).

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Хмельницької обласної прокуратури (місцезнаходження: пров. Військоматський, 3, м. Хмельницький, 29013, ) 5675 грн. понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 серпня 2023 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк