ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/7212/23

Провадження № 22-ц/4820/1441/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2023 року (суддя Мазурок О. В., повне судове рішення складено 30.05.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок прийняття нормативно-правового акту, що визнаний неконституційним.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначала, що 12.12.2000 була призначена на посаду судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. Набувши 22.03.2014 право на відставку, продовжила працювати, оскільки Вища рада правосуддя, до відання якої належить внесення подання про звільнення судді з посади, була неповноважною. 14.12.2015 була звільнена з посади судді у відставку. У день звільнення з роботи їй не була виплачена вихідна допомога, оскільки із Закону України «Про судоустрій та статус суддів України» була виключена стаття 136 на підставі положень Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон № 1166-VII). Проте рішенням Конституційного Суду України № 2-р (ІІ)/2020 від 15.04.2020 положення Закону № 1166-VII визнано неконституційними та зазначено, що судді, які на момент набрання чинності Законом № 1166-VII мали право на вихід у відставку, але станом на 01.04.2014 ще ним не скористалися, набули право отримати вихідну допомогу. На звернення 18.05.2020 до ТУ ДСА України в Хмельницькій області із заявою про виплату вихідної допомоги у розмірі 206700 грн їй відмовлено у такій виплаті. Вважає, що внаслідок прийняття Верховною Радою України Закону № 1166-VII, який визнаний неконституційним, та невиплати вихідної допомоги їй заподіяно матеріальну шкоду.

Тому позивачка просила стягнути з Державного бюджету України на її користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 206700 грн на відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2023 року в позові відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Суд безпідставно констатував відсутність підстав для виплати вихідної допомоги, оскільки це питання не є предметом спору у справі. Суд проігнорував норми законодавства про обов`язок надати правову кваліфікацію спірним правовідносинам. У рішенні лише зазначено про відсутність спеціального закону про відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами, не наведено оцінку доводів позовної заяви щодо принципу верховенства права, конституційних гарантій та практики Верховного Суду України і позицій ЄСПЛ. Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що з огляду на практику ЄСПЛ та рішення Конституційного Суду України вона мала підстави розраховувати на стабільність законодавства та правомірно очікувати на отримання гарантованого їй права на виплату вихідної допомоги.

Міністерство юстиції України у відзиві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення з огляду на необґрунтованість її доводів. Вважає, що спір у справі за своїм змістом є спором про виплату вихідної допомоги при звільненні судді.

ОСОБА_1 у відповіді на відзив заперечує проти доводів відповідача.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Щодо юрисдикції спору, апеляційний суд виходить з таких обставин справи і вимог закону.

Предметом спору у справі є стягнення матеріальної шкоди у розмірі невиплаченої вихідної допомоги у зв`язку з виходом судді у відставку, права на яку позивачка була позбавлена внаслідок прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VII від 27.03.2014, який в подальшому у вказаній частині був визнаний неконституційним.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Питання визначення юрисдикції за позовами, в яких вимогами є стягнення майнової шкоди внаслідок прийняття закону, який визнано неконституційним, було предметом дослідження Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2021 у справі № 686/23445/17, в якій Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Отже, спір у справі підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Разом з тим, ОСОБА_1 уже зверталася до Хмельницького окружного адміністративного суду (справа № 560/2928/23) з адміністративним позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок прийняття нормативно-правового акту, що визнаний неконституційним.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 року у справі № 560/2928/23, яка набрала законної сили, на підставі пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, внаслідок прийняття нормативно-правового акту, що визнаний неконституційним.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Зазначена норма гарантує «право на суд», одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», (заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38-40); рішення від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122 - с125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду її позову за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24).

Ураховуючи зазначене, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцією права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів з врахуванням правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 442/7753/16-ц, вважає, що ця справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства лише тому, що особі, яка вважає, що судовими рішеннями порушені її права, має бути забезпечений доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному адміністративному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Установлено, що наказом Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області № 158-к від 14.12.2015 суддя ОСОБА_1 звільнена із займаної посади судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області на підставі постанови Верховної Ради України від 12.11.2015 № 788-VIII «Про звільнення суддів».

При звільненні позивачці не виплачувалася вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

На звернення ОСОБА_1 ТУ ДСА України в Хмельницькій листом від 02.06.2020 відмовило у виплаті вихідної допомоги у зв`язку з тим, що положення Закону № 1166-VII втрачають чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України і підстав для виплати вихідної допомоги станом на час виходу у відставку у грудні 2015 року немає.

Позивачка, вважаючи свої права порушеними, пред`явила позов відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмову в позові суд мотивував відсутністю порядку відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Такий висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Підставою для звільнення судді з посади є подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 4 частини 5 статті 126 Конституції України).

За змістом частини 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI у редакції, чинній до 27.03.2014, судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

01.04.2014 набув чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VІІ, підпунктом 1 пункту 28 якого виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 у справі № 2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII, яким із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 01.07.2010 № 2453-VІ виключено статтю 136, частиною першою якої передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою, що спонукала позивачку звернутися до суду з цим позовом, слугувало визнання Конституційним Судом України неконституційності положення підпункту 1 пункту 28 розділу 11 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII, яким була виключена стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону від 07.07.2010 за № 2453-VI щодо виплати вихідної допомоги суддям у відставці та відповідно до якого, в свою чергу, ОСОБА_1 не була виплачена вихідна допомога судді у відставці.

Отже, предметом спору є відшкодування позивачці матеріальної шкоди у виді недоотриманої нею вихідної допомоги судді у відставці внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII, яким було виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону від 07.07.2010 за № 2453-VI щодо виплати вихідної допомоги суддям у відставці.

Згідно з частиною 3 статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано статтею 22 ЦК України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» включає в себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Незважаючи на правове обґрунтування ОСОБА_1 позову, спір стосується проходження публічної служби і невиплати вихідної допомоги судді у відставці.

Обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права шляхом відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами у цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 липня 2021 року у справі № 120/3044/20-а.

Висновки Верховного Суду у наведених вище справах апеляційний суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин.

Відповідно слушними є аргументи, зазначені у відзиві, що спір у справі за своїм змістом є спором про виплату вихідної допомоги при звільненні судді.

З урахуванням наведеного не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення позову.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги саме через призму понесення нею збитків у вигляді упущеної вигоди у зв`язку з визнанням неконституційним Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII, яким було виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону від 07 липня 2010 року за № 2453-VI, щодо виплати вихідної допомоги суддям у відставці. Саме таке розуміння спірних правовідносин та обґрунтування позовних вимог підтверджено позивачкою в апеляційній скарзі.

Ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не ставила під сумнів відповідність дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги положенням законодавства, яке було чинним на час її звільнення з посади судді.

Тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави та процесуальні повноваження щодо перевірки зазначених обставин з метою захисту порушеного права позивачки.

Суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову в позові, однак помилково вважав цей спір спором про відшкодування шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, та вдався до аналізу фактичних обставин справи в поєднанні із законодавством, що регулює питання відшкодування завданої шкоди.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Оскільки апеляційний суд змінює судове рішення у частині мотивів його ухвалення, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Обґрунтування рішення не вимагає детальної відповіді на всі доводи, висловлені сторонами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010).

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 липня 2023 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта