Справа № 309/1721/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 червня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ГУСОНЬКИ З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/1721/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Хустська державна нотаріально контора, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та скасування державного акту на право приватної власності на землю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 17 червня 2022 року, головуюча суддя Волощук О.Я., -

встановив:

20.07.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мотивуючи таким.

ОСОБА_2 пред`явила до ОСОБА_1 позов про скасування наявного в неї Державного акту серії РЗ № 178156 на право приватної власності на землю, виданого 29.12.2002, розпорядження голови Хустської райдержадміністрації від 29.12.2002 № 754, на підставі якого був виданий державний акт, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та визнання недійсним договору на право користування земельною ділянкою (справа № 309/3901/19). Цим державним актом оформлене право власності позивачки на земельну ділянку площею 0,74 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану в урочищі «Білий камінь».

ОСОБА_2 посилалася на те, що спірна земельна ділянка належить їй відповідно до Державного акту серії ІІІ-ЗК № 036481 на право приватної власності на землю, виданого 18.06.2001 на підставі договору дарування земельної ділянки, укладеного з ОСОБА_3 07.06.2001, посвідченого державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3601.

Однак, договір дарування земельної ділянки незаконний.

Так, ОСОБА_3 набула у 2000 році земельну ділянку у власність як земельну частку (пай). Законом України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)», прийнятим 18.01.2001, до врегулювання ЗК України порядку реалізації громадянами і юридичними особами прав на земельну частку (пай) була встановлена заборона (мораторій) на укладання угод щодо купівлі-продажу, дарування земельної частки (паю) чи відчуження такого майна в інший спосіб, крім передачі у спадщину та викупу земельних ділянок для державних і громадських потреб (ст. 1 Закону).

ЗК України (2001 р.) визначив термін вищевказаної заборони відчуження земельних часток (паїв) до 01.01.2005 і поширив її на земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва незалежно від форми власності.

Тому договір дарування земельної ділянки був укладений всупереч цим положенням закону, відтак незаконним є і державний акт на право власності на землю, виданий на підставі цього договору.

Про існування оспорених договору та державного акту позивачка довідалася після пред`явлення до неї ОСОБА_2 позову у справі № 309/3901/19 з документів, отриманих на початку липня 2020 року, тому позовна давність пропущена нею з поважної причини.

Посилаючись на ці обставини, на ст.ст. 215, 216, 230, 236 ЦК України, ст. 210 ЗК України, на інші норми закону позивачка ОСОБА_1 просила:

поновити строки позовної давності для звернення до суду із даним позовом;

визнати недійсними та скасувати:

договір дарування земельної ділянки укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 07.06.2001, посвідчений державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори та за реєстровим № 3601;

Державний акт на право приватної власності на землю виданий ОСОБА_2 від 18.06.2001, серія ІІІ-ЗК № 036481, на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства земельна ділянка частка (пай) с. Рокосово урочище «Білий камінь», зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5717.

Ухвалою Хустського районного суду від 02.09.2021, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 10.01.2022, закрито провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_3 у зв`язку з її смертю до пред`явлення позову.

Рішенням Хустського районного суду від 17.06.2022, з урахуванням ухвали цього ж суду від 27.06.2022 про виправлення описки в рішенні суду:

поновлено строк позовної давності ОСОБА_1 для звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю;

відмовлено в поновленні строку позовної давності у частині визнання недійсним та скасування договору дарування земельної ділянки;

відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 07.06.2001, посвідченого державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 3601, та визнання недійсним і скасування Державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_2 18.06.2001, серія ІІІ-ЗК № 036481, на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства в с. Рокосово в урочищі «Білий камінь», зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5717;

витрати по сплаті судового збору в розмірі 1681,60 грн віднесені за рахунок позивачки.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив одночасно з того, що:

позивачка не була стороною договору дарування, тому не має права вимагати його розірвання;

позовна давність для вимог про розірвання договору дарування становить один рік (ст. 258 ч. 2, ст. 728 ЦК України), цей строк позивачкою пропущений, сплив позовної давності, про яку заявлено відповідачем, з підставою для відмови в позові;

тому слід відмовити у вимозі про визнання недійсним договору дарування та похідної вимоги про визнання недійсним і скасування державного акту на право приватної власності на землю;

ОСОБА_3 правомірно отримала державний акт на право приватної власності на землю і розпорядженням земельною ділянкою не порушила прав позивачки ОСОБА_1 ;

зі смертю ОСОБА_3 припинилася її цивільна правоздатність;

за таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Томищ М.С., оскаржила рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, наводить у скарзі такі доводи.

Суд першої інстанції неправильно застосував позовну давність у один рік, оскільки така застосовується при вирішенні вимог про розірвання договору дарування, тоді як позов був пред`явлений про визнання договору дарування недійсним, де застосовується загальна позовна давність тривалістю в три роки.

Договір, дійсність якого оспорюється, був укладений у 2001 році, тому спірні правовідносини регулюються нормами ЦК Української РСР (1963 р.), проте, суд застосував у спорі норми ЦК України (2003 р.).

Крім того, про оспорюваний договір позивачці стало відомо лише у липні 2020 року, а не у 2018 році, тому трирічна позовна давність нею не пропущена. У протоколі допиту ОСОБА_1 як свідка в кримінальному провадженні за 2018 рік, на який сторона відповідачки та суд посилалися обґрунтовуючи пропущення позивачкою позовної давності, відсутня будь-яка інформація, яка могла б давати підстави стверджувати, що ОСОБА_1 знала про договір дарування земельної ділянки.

Суд, вказуючи на правомірність отримання ОСОБА_3 державного акту на право власності на землю, вказав у своєму рішенні не той державний акт, який отримала ОСОБА_3 , а той, що отримала ОСОБА_2 . При цьому, державний акт ОСОБА_3 не оспорювався, а оспорювався акт, отриманий саме ОСОБА_2 . Суд мав право і можливість вирішити питання щодо законності отримання ОСОБА_2 у дар земельної ділянки, питання щодо її цивільних прав, не торкаючись прав, які за життя належали ОСОБА_3 .

Договір дарування підлягав визнанню недійсним із наведених у позовній заяві підстав, оскільки земельна частка (пай) не могла бути його предметом у силу закону. Відтак піддягав визнанню недійсним і похідний від договору державний акт на право приватної власності на землю.

Суд залишив поза увагою, що оспорений договір не відповідає вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованої в Мін`юсті України від 07.07.1994 за № 152/361, позаяк до договору не були приєднані документи, на підставі яких була вчинена нотаріальна дія (рішення ради, план ділянки) (п. 21 Інструкції). Відсутність заборони відчуження земельної ділянки була встановлена на 12.06.2001, тоді як договір був укладений 07.06.2001. У договорі дарування відсутні належні дані про дарувальника ОСОБА_3 , через що наявні суперечності між правовстановлюючим документом, виданим на прізвище « ОСОБА_3 », і договором, де прізвище дарувальника « ОСОБА_3 ».

Позивачка просить рішення суду скасувати, а її позов задовольнити.

У відзиві на апеляцію відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Стегура Н.Р., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, зокрема, що апелянт не враховує:

факту закриття судом провадження в справі щодо ОСОБА_3 ;

того, що на час допиту у 2018 році в кримінальному провадженні, відкритому саме за заявою ОСОБА_2 як власника земельної ділянки, позивачці ОСОБА_1 було достеменно відомо про те, що саме ОСОБА_2 є власником спірної земельної ділянки;

що земельна ділянка, яку подарувала ОСОБА_3 , була призначена для ведення особистого підсобного господарства, тому законодавчі обмеження щодо відчуження на неї не поширювалися;

що оспореним договором не могли бути порушені цивільні права ОСОБА_1 і факту такого порушення вона не довела.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивачки ОСОБА_1 адвоката Томищ М.С., яка апеляцію підтримала, відповідачки ОСОБА_2 адвоката Стегури Н.Р., яка скаргу не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, оглянувши матеріали кримінального провадження № 0000298, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог, з наведених ним підстав, на підставі доказів, поданих учасниками справи; апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього; апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6 ЦПК України).

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 2 ч. 3 п.п. 2, 4, 5, 11, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-81 ЦПК України:

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами;

правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав;

кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

сторони на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій;

кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача та обов`язок такого конкретного відповідача відповідати за пред`явленим до нього позовом, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення;

обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються.

Таким чином, до суду по захист своїх прав може звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом чи договором, правомірній вимозі належного позивача відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного і земельного законодавства щодо договорів, набуття правка власності на землю та його захисту в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів.

За приписами ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст.ст. 4, 41, 86, 128, 224 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 4, 8, 12-14, 19 Закону України «Про власність» (Закон № 697-XII), ст.ст. 3, 6, 17, 18, 22, 23, 39, 43, 44 ЗК України (1990 р.), ст.ст. 78, 79, 81, 90, 95, 116, 118, 124, 125, 126, 131, 132 ЗК України (2001 р.), інших пов`язаних норм законодавства в редакції, що була чинною на час оформлення ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, укладення нею з ОСОБА_2 договору дарування земельної ділянки, видачі ОСОБА_2 . Державного акту серії ІІІ-ЗК № 036481 на право приватної власності на землю та видачі ОСОБА_1 . Державного акту серії Р3 № 178156 на право приватної власності на землю (05.06.-29.12.2002):

право власності на землю та право землекористування набуваються громадянами та реалізуються державою, органами місцевого самоврядування відповідно до закону;

право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою із земель державної чи комунальної власності виникає щодо конкретно визначеної земельної ділянки як об`єкта цивільних прав унаслідок прийняття уповноваженим органом відповідного рішення, в порядку її відведення, після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документального оформлення права на земельну ділянку;

право власності на земельну ділянку, яка перебуває у приватній власності, може набуватися шляхом укладання договору купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку;

право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, форми яких затверджуються КМ України.

Так само по суті ці питання в контексті набуття в порядку відведення, придбання за цивільно-правовими угодами, оформлення права власності на землю та правомірності володіння майном регулюються нормами ЦК України (2003 р.) (ст.ст. 182, 202, 316, 317, 319, 325, 373, 655, 657) і ЗК України в редакції, чинній на час пред`явлення позову, з урахуванням змін щодо державної реєстрації речових прав, запроваджених у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV) (зокрема, ст.ст. 125, 126).

Згідно п. 7 Перехідних положень ЗК України (2001 р.) громадяни, що одержали у власність земельні ділянки відповідно до законодавства, що діяло раніше, зберігають права на ці ділянки.

Земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера; у разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) (п. 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Правомірність набуття права приватної власності на землю та права користування земельною ділянкою, а також правомірність володіння майном презюмуються, саме набуте та оформлене у законний спосіб на відведену земельну ділянку право власності або право користування підлягає захисту:

ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності на землю (права землекористування) чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності, іншого речового права на майно або обмежена у їх здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом;

власник земельної ділянки, землекористувач управі вимагати захисту свого права від порушень, в тому числі, визнання недійсним договору, яким не відповідає вимогам закону і яким порушується право, скасування, визнання незаконним рішення уповноваженого органу про надання у власність чи в користування земельної ділянки, визнання недійсними правовстановлюючих документів щодо земельної ділянки (ст. 41 Конституції України, ст. 48 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 48-51 Закону № 697-XII, ст.ст. 11-16, 21, 215, 216, 321, 378, 386, 393, 395, 396, 397 ЦК України, ст.ст. 152, 153, 155 ЗК України, ст. 26 Закону № 1952-IV).

05.06.2001 Рокосівська сільська рада Хустського району Закарпатської області на підставі рішення ХІІ сесії ради ХХІІІ скликання від 19.05.2000 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність згідно сертифікатів на земельну частку (пай)» видала ОСОБА_3 Державний акт серії ІІІ-ЗК № 036280 на право приватної власності на землю, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 5692, на земельну ділянку площею 0,70 га, розташовану на території с. Рокосово «для ведення особистого підсобного господарства, земельна частка (пай) с. Рокосово, ур. «Б. камінь»» (а.с. 16, 129 т. 1).

Державний акт є чинним, ніким не оспорювався, його правомірність презюмується.

07.06.2001 державний нотаріус Хустської державної нотаріальної контори Король О.Ю. за реєстровим № 3601 посвідчив викладений на нотаріальному бланку АЕА № 539595 договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_3 (як зазначено в преамбулі договору) подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,70 га, яка перебуває в її власності згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-ЗК № 036280, виданого на підставі рішення ХІІ сесії ХХІІІ скликання Рокосівської сільської ради народних депутатів від 19.05.2000, зареєстрованого 05.06.2001 у Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 5692 (п. 1) (а.с. 17-18, 128, 175-176 т. 1).

На підставі вказаного договору дарування земельної ділянки Рокосівська сільська рада Хустського району 18.06.2001 видала ОСОБА_2 Державний акт серії ІІІ-ЗК № 036481 на право приватної власності на землю, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 5717, на земельну ділянку площею 0,70 га, розташовану на території с. Рокосово «для ведення особистого підсобного господарства, земельна частка (пай) с. Рокосово, ур. «Б. камінь»», у державному акті зазначені всі реквізити договору від 07.06.2001 включно з номером нотаріального бланку (а.с. 19-20 т. 1).

Усі лінійні параметри земельної ділянки (прямокутник зі сторонами по 208,5 м і 33,5 м, площа 0,70 га, опис меж: А-Б - ділянка гр. ОСОБА_10 ; Б-В - ділянка гр. ОСОБА_11 ; В-Г - ділянка гр. ОСОБА_12 ; Г-А - землі іншого громадського призначення), місце її розташування, цільове призначення тощо в Державних актах на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 036280 від 05.06.2001 і серії ІІІ-ЗК № 036481 від 18.06.2001 співпадають, документи були послідовно видані на оду й ту ж земельну ділянку, що підтверджується й іншими матеріалами справи та сумнівів не викликає, як не викликає сумнівів і встановлена державним нотаріусом особа дарувальника ОСОБА_3 .

Таким чином, на земельну ділянку, призначену для ведення особистого підсобного господарства, право власності ОСОБА_2 виникло на підставі договору дарування від 07.06.2001 і було оформлене державним актом 18.06.2001, ділянка була сформована як оборотоздатний об`єкт цивільних прав щонайменше станом на 05.06.2001.

29.12.2002 Хустська районна державна адміністрація на підставі розпорядження голови адміністрації від 29.12.2002 № 754 видала ОСОБА_1 Державний акт серії Р3 № 178156 на право приватної власності на землю, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 11305, на земельну ділянку площею 0,74 га, розташовану на території Кривської сільської ради Хустського району Закарпатської області «для ведення особистого селянського господарства, ур. «Білий камінь»», земельна ділянка має форму прямокутника зі сторонами по 157,0 м і 47,0 м, опис меж: А-Б - землі загального користування; Б-В - ділянка гр. ОСОБА_13 ; В-Г - ділянка гр. ОСОБА_14 ; Г-А - ділянка гр. ОСОБА_15 (а.с. 23-24 т. 1).

Заявою від 25.09.2018 ОСОБА_2 звернулася до начальника Хустського МВ Національної поліції в Закарпатській області із тим, що вона є власником земельної ділянки на підставі договору дарування та Державного акту серії ІІІ-ЗК № 036481 і 31.08.2018 їй повідомили, що на земельній ділянці хтось розпочав будівництво фундаменту і начебто вона продала ділянку, вона з цього приводу мала розмову з гр-ном ОСОБА_16 , який стверджував, що має всі оформлені права на земельну ділянку і водночас він має намір купити в неї ділянку, від чого вона відмовилася і запропонувала добровільно прибрати фундамент із ділянки (а.с. 58-59 т. 1). До заяви були додані копії договору дарування земельної ділянки та державного акту про право власності на землю.

09.04.2019 на підставі ухвали слідчого судді Хустського районного суду від 28.03.2019 у справі № 309/3100/18 зареєстровано за заявою ОСОБА_2 кримінальне провадження № 0000298 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 197-1 КК України (а.с. 60 т. 1).

14.05.2018 приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. на підставі Державного акту серії Р3 № 178156 на право приватної власності на землю від 29.12.2002 зареєстрував право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,74 га, зареєстровану в Державному земельному кадастрі 11.05.2018, кадастровий номер :03:003:0024, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Крива Хустського району Закарпатської області, урочище «Білий камінь», рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 41174378 від 18.05.2018, номер запису про право власності 26218948, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 253 (а.с. 25-26 т. 1).

Рішенням державного кадастрового реєстратора Відділу у Хустському районі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 05.11.2019 № РВ-019 відмовлено ОСОБА_2 у внесенні за її заявою від 05.11.2019 відомостей до Державного земельного кадастру, оскільки; електронний документ не відповідає установленим вимогам; розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини, перетин з ділянкою :03:003:0024: площа співпадає на 99,6633% (а.с. 21 т. 1).

У рамках кримінального провадження № 0000298 була допитана ОСОБА_2 як потерпіла, яка підтвердила зміст своєї заяви, а також пояснила, що лише три останні роки не користувалася своєю земельною ділянкою, а доти користувалася нею постійно (а.с. 10-12, 41 к.п.), та ОСОБА_1 як свідок (а.с. 106 т. 1, а.с. 25-27 к.п.), яка показала, зокрема, що «близько серпня місяця до мене прийшла ОСОБА_2 і повідомила, що земельну ділянку, яку ми оформили, належить їй», «моя дочка ОСОБА_13 написала заяву про внесення змін у систему координат, але після чого дочка заяву забрала так як поспілкувалася з ОСОБА_19 орендарем даних земельних ділянок (паїв)», «землю ми обробляли, а щодо погодження із сусідами я вже не пам`ятаю».

У матеріалах кримінального провадження містяться:

Державний акт серії Р3 № 178176 на право приватної власності на землю, виданий на ім`я ОСОБА_13 22.12.2002 Хустською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови адміністрації від 29.12.2002 № 826, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 11325, на земельну ділянку площею 0,74 га, розташовану на території Кривської сільської ради Хустського району Закарпатської області «для ведення особистого селянського господарства, ур. «Між дорогами»», земельна ділянка має форму прямокутника зі сторонами по 157,0 м і 47,0 м, опис меж: А-Б - землі загального користування; Б-В - ділянка гр. ОСОБА_20 ; В-Г - ділянка гр. ОСОБА_21 ; Г-А - ділянка гр. ОСОБА_1 (а.с. 37 к.п.);

дані про державну реєстрацію приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарем С.І.:

14.05.2018 на підставі Державного акту серії Р3 № 178176 на право приватної власності на землю від 22.12.2002, виданого Хустською райдержадміністрацією, права власності ОСОБА_13 на земельну ділянку площею 0,74 га, зареєстровану в Державному земельному кадастрі 11.05.2018, кадастровий номер :03:003:0023, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Крива Хустського району Закарпатської області, урочище «Між дорогами», рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 41143111 від 17.05.2018, номер запису про право власності 26218271, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 253;

14.05.2018 на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 14.05.2018, посвідченого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарем С.І. за реєстровим № 3794, права користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:003:0023 для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ОСОБА_23 строком на 49 років, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 41143111 від 17.05.2018, номер запису про інше речове право 26218356 (а.с. 15-17, 42 к.п.);

технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), замовлена ОСОБА_2 і виготовлена ТОВ «Хуст - Земля Карпат» у 2018 році для реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, у якій зафіксоване накладання земельної ділянки ОСОБА_1 з кадастровим номером :03:003:0024 із земельною ділянкою площею 0,7000 га, право власності ОСОБА_2 на яку посвідчене Державним актом серії ІІІ-ЗК № 036481 на право приватної власності на землю від 18.06.2001, площа накладання становить 0,6981 га (а.с. 106-130 к.п.);

висновок судового експерта Закарпатського НДЕКЦ МВС України від 08.06.2022 № СЕ-19/107-22/110-ЗТ, яким зафіксовано неможливість дати відповідь на питання про те, чи є накладання земельної ділянки згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 № 178176 від 22.12.2002 на ім`я ОСОБА_23 на землю згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 036280 від 05.06.2001 на ім`я ОСОБА_2 , оскільки не було уточнено питання для вирішення земельно-технічної експертизи (а.с. 87-105 к.п.).

Постановою дізнавача СД Хустського ВП ГУ НП в Закарпатській області від 01.09.2022 кримінальне провадження № 0000298 закрито, як зазначено в постанові, у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасовано кримінальну відповідальність за діяння, вчинене особою (а.с. 142 к.п.).

Таким чином:

земельна ділянка, що належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту серії ІІІ-ЗК № 036280 на право приватної власності на землю від 05.06.2001, виданого Рокосівською сільською радою Хустського району, і яку отримала в дар ОСОБА_2 , розташована в селі Рокосово, урочище «Білий камінь», має форму прямокутника зі сторонами по 208,5 м і 33,5 м, площу 0,6984 га (0,70 га), опис меж: А-Б - ділянка гр. ОСОБА_10 ; Б-В - ділянка гр. ОСОБА_11 ; В-Г - ділянка гр. ОСОБА_12 ; Г-А - землі іншого громадського призначення, право власності ОСОБА_2 на землю оформлене Державним актом серії ІІІ-ЗК № 036481 на право приватної власності на землю від 18.06.2001, виданим Рокосівською сільською радою Хустського району;

земельна ділянка, що належить ОСОБА_1 , розташована на території Кривської сільської ради, урочище «Білий камінь», має форму прямокутника зі сторонами по 157,0 м і 47,0 м, площу 0,7379 га (0,74 га), опис меж: А-Б - землі загального користування; Б-В - ділянка гр. ОСОБА_13 ; В-Г - ділянка гр. ОСОБА_14 ; Г-А - ділянка гр. ОСОБА_15 , право власності на землю оформлене Державним актом серії Р3 № 178156 на право приватної власності на землю від 29.12.2002, виданим Хустською районною державною адміністрацією,

14.05.2018 здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0024;

земельна ділянка, що належить ОСОБА_13 , розташована на території Кривської сільської ради, урочище «Між дорогами», має форму прямокутника зі сторонами по 157,0 м і 47,0 м, площу 0,7379 га (0,74 га), опис меж: А-Б - землі загального користування; Б-В - ділянка гр. ОСОБА_20 ; В-Г - ділянка гр. ОСОБА_21 ; Г-А - ділянка гр. ОСОБА_1 , право власності на землю оформлене Державним актом серії Р3 № 178176 на право приватної власності на землю від 22.12.2002, виданим Хустською районною державною адміністрацією,

14.05.2018 здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_13 на цю земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0023.

З наведеного із очевидністю випливає, зокрема, що:

ОСОБА_2 набула у власність земельну ділянку і оформила на неї своє право істотно раніше, ніж ОСОБА_1 і ОСОБА_13 оформили свої права на земельні ділянки, ОСОБА_2 від права власності на свою земельну ділянку не відмовлялася і за обставинами справи такого наміру не має;

земельна ділянка ОСОБА_2 з одного боку і земельні ділянки ОСОБА_1 і ОСОБА_13 з іншого знаходяться на території різних сільських рад, права на ділянки виникли з різних підстав, державні акти видані різними уповноваженими на це суб`єктами, на що збіг щодо ділянок ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у назві урочища не впливає, позаяк поняття «урочище» є лише умовним позначенням певної місцевості без фіксації відповідних меж, площі, розташування цієї місцевості;

земельна ділянка ОСОБА_2 з одного боку і земельні ділянки ОСОБА_1 і ОСОБА_13 з іншого мають цілком різні лінійні параметри, описи меж, різних суміжних землекористувачів, що вказує, серед іншого, на їх різне розташування.

Наявність у ОСОБА_2 оформленого відповідно до закону права власності на земельну ділянку включно з реєстрацією на відповідний час цього права встановленим порядком із внесенням офіційних даних про земельну ділянку та державний акт до Державного земельного кадастру (п.п. 1.21., 2.11.-2.13., 3.3.-3.5., 3.8. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему України від 04.05.1999 № 43 (реєстрація в Мінюсті України від 04.06.1999 за № 354/3647), інші норми законодавства) підлягала врахуванню під час прийняття будь-яких рішень і під час оформлення будь-яких прав, у тому числі, прав інших осіб, що можуть стосуватися прав ОСОБА_2 на земельну ділянку (прийняття рішення про надання земельної ділянки, надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, видача відповідного державного акту на землю тощо).

Не може бути об`єктом правового захисту право, якого не існує (яке не виникло). Оскільки на момент набуття та оформлення ОСОБА_2 права власності на свою земельну ділянку ОСОБА_1 жодних прав щодо цієї земельної ділянки не мала, наявності таких прав не довела і доводів ОСОБА_2 , яка відповідним чином заперечувала проти позову, не спростувала, про порушення цивільних (земельних) прав позивачки йтися не може, а її міркування про обставини щодо оформлення права на землю ОСОБА_2 попри те, що і їх не можна й визнати обґрунтованими та доведеними, не мають правового значення і за встановлених у справі обставин не можуть за вимогами ОСОБА_1 тягти позбавлення ОСОБА_2 права власності на землю або обмеження її в цьому праві.

Наведене само по собі є достатньою підставою для відмови в позові по суті.

Поза тим, зважаючи на фактичні обставини справи, правові позиції сторін і тривалий земельний спір між ними апеляційний суд вважає за необхідне вказати й на таке.

Набуття права власності на земельні ділянки, утворені в порядку паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, мало певні особливості процедури:

землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських акціонерних товариств могли передаватися у колективну власність цим підприємствам;

сертифікатом на право на земельну частку (пай) засвідчувалася наявність у особи відповідного майнового права (права на отримання у власність земельної ділянки), а не право власності на земельну ділянку;

кожний член такого підприємства у разі виходу з нього мав право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості) відповідно до свого сертифікату на земельну частку (пай), що передбачало обов`язкове відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку з видачею державного акта на право приватної власності на цю земельну ділянку, після чого сертифікат на право на земельну частку (пай) підлягав поверненню до районної державної адміністрації (ст.ст. 7, 8, 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указ Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»).

У подальшому відповідні положення були зафіксовані в Законі України «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», який набрав чинності з 08.07.2003 (зокрема, ст.ст. 2, 3, 5-7, 11), згідно з якими, серед іншого, підтверджено можливість руху прав на вищевказаний сертифікат і право, що ним посвідчується.

Закон України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)», що набрав чинності з 10.02.2001 і втратив чинність 08.01.2004, встановлював, що до врегулювання порядку реалізації громадянами і юридичними особами прав на земельну частку (пай) Земельним кодексом України власники земельних часток (паїв) тимчасово не можуть укладати угоди щодо купівлі-продажу, дарування земельної частки (паю) або іншим способом відчужувати зазначені частки (паї), крім передачі у спадщину та при викупі земельних ділянок для державних і громадських потреб (ст. 1).

ЗК України (2001 р.), який набрав чинності з 01.01.2002, визначив, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 01.01.2005 продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб (п. 15 розділу Х «Перехідні положення»).

Тим часом, договір, що його оспорила ОСОБА_1 , був укладений 07.06.2001 щодо земельної ділянки, право власності на яку було оформлене державним актом, в якому цільове призначення земельної ділянки було зазначене так: «для ведення особистого підсобного господарства, земельна частка (пай)», де значення має саме цільове призначення ділянки, а не спосіб, у який вона була набута. Договір був укладений щодо вільного від обмежень у цивільному обороті об`єкта нерухомого майна, а не щодо земельної частки (паю) (майнового права). Після оформлення свого права власності на земельну ділянку з указаним цільовим призначенням із оформленням чинного державного акту, внаслідок чого майнове право на земельну частку (пай) було реалізоване і виникло право власності на земельну ділянку, ОСОБА_3 не мала законодавчих, а також інших зареєстрованих перешкод для відчуження земельної ділянки.

До ОСОБА_2 перейшло право власності на земельну ділянку в тих ж обсязі та параметрах, що були у ОСОБА_3 , а право власності останньої на землю ОСОБА_1 не оспорювала.

З огляду на обставини справи та на правову позицію позивачки, їй вже на час оформлення свого права власності на земельну ділянку у грудні 2002 року (або невдовзі після цього) повинно було бути відомо і в усякому разі об`єктивно вона могла знати про те, що земельна ділянка, на яку вона претендує (оформила у власність), не є вільною і з відповідних правових підстав належить ОСОБА_2 . Тому ОСОБА_1 , якщо вважала своє право порушеним, пропустила позовну давність, яка спливла задовго до пред`явлення у 2020 році позову, що розглядається (ст.ст. 256, 257, ст. 261 ч. 1, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 р.)). Крім того, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що принаймні у серпні 2018 року ОСОБА_1 була обізнана з конкретними претензіями ОСОБА_2 щодо належної їй земельної ділянки.

Ставлячи питання про захист свого права, позивач повинен визначитися із конкретними підставами для позову, визначити належний предмет позову, що відповідає його підставам, обрати належний спосіб захисту права та довести позов у належний процесуальний спосіб.

Виходячи з підстав і предмета позову, предметом доказування є передусім факти, які повинні підтверджувати доводи позивачки про те, що конкретні винні дії, вчинені саме відповідачкою у певний час у відповідному місці та за відповідних обставин потягли порушення її права власності на землю, зокрема:

фактичне розташування земельних ділянок та їхні точні координати, лінійні параметри, межі;

факт самовільного захоплення земельної ділянки (накладання в плані ділянок одна на одну, порушення меж, захоплення землі, загородження чужої земельної ділянки і т.ін.), а відтак, площі, меж, конфігурації захопленої частини ділянки (частини, що накладається в плані);

інші факти і обставини, що мають значення в справі з огляду на підстави і предмет позову, зокрема, ті, що були покладені в основу його обґрунтування.

Отже, попри наявність матеріалів, які певним чином можуть ілюструвати доводи сторін, якщо йдеться про розташування земельних ділянок на місцевості, порушення прав власників землі чи землекористувачів, розв`язання спору, що виник із цього приводу, з`ясування обставин, що мають значення для справи, потребує спеціальних знань у галузі науки, техніки, землекористування, інженерного забезпечення землеустрою, у зв`язку з чим належним і допустимим доказом щодо цих обставин є висновок судової інженерно-технічної експертизи відповідного виду (ст.ст. 76-80, 102, 103, 239 ЦПК України). Такий висновок оцінюється в сукупності з іншими доказами та може бути визнаний достовірним і достатнім щодо певних фактичних обставин.

Розгляд цивільної справи по суті належить до компетенції суду першої інстанції та є його обов`язком, функцією апеляційного суду є перевірка законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, відповідно до закону, а не фактичне продовження розгляду справи після ухвалення рішення судом першої інстанції, вирішення позову замість суду першої інстанції і т.ін. (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 13 ч. 1, ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст.ст. 43, 49, 184, 352 ЦПК України).

Позивачка ОСОБА_1 , вільно реалізуючи свої цивільні та процесуальні права, користуючись правовою допомогою адвоката Томищ М.С., не маючи для того жодних перешкод не ставила в суді першої інстанції питання про проведення відповідної судової інженерно-технічної експертизи. Не заявляла такого клопотання позивачка і під час апеляційного розгляду справи, якщо для того існували підстави, попри роз`яснення судом представникам обох сторін відповідних прав і положень ЦПК України.

Позивачка не довела належними і допустимими доказами фактів і обставин, що підлягають доказуванню. За встановлених у справі обставин не є можливим зробити з певністю і висновок по те, яка саме земельна ділянка накладається в плані на земельну ділянку відповідачки, які конкретні параметри такого накладання, якщо таке накладання взагалі має місце, як про це стверджує позивачка.

Якщо позивач пред`явив обґрунтований позов і довів його в належний процесуальний спосіб, але пропустив позовну давність для відповідних вимог і відповідач заявив про застосування позовної давності, суду належить установивши відповідні фактичні обставини відмовити в позові внаслідок спливу позовної давності. Якщо ж позов необґрунтований, недоведений і при цьому пред`явлений із пропущенням позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, суду належить установивши відповідні фактичні обставини відмовити в позові по суті.

Суд першої інстанції ухвалив суперечливе рішення та неправильно вирішив питання про позовну давність. Позивачка пред`явила вимогу про визнання недійсним договору дарування, укладеного 07.06.2001 за правилами ЦК Української РСР (1963 р.) (ст.ст. 48, 243 цього Кодексу). Для такої вимоги встановлювався загальний трирічний строк позовної давності (ст. 71 ЦК Української РСР (1963 р.)) і оскільки на день набрання з 01.01.2004 чинності ЦК України (2003 р.) цей строк не сплив, у відповідному спорі застосовуються правила про позовну давність, установлені ЦК України (2003 р.), зокрема, ст. 257 (п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 р.)).

Сторона відповідачки заявила про застосування позовної давності, проте, встановленої для вимог про розірвання договору дарування (а.с. 55-57 т. 1). Суд безпідставно застосував у спорі позовну давність, установлену в один рік для вимог про розірвання договору дарування (ст. 258 ч. 2 п. 5, ст. 728 ЦК України (2003 р.)), оскільки така вимога не заявлялася і не вирішувалася. Втім, саме внаслідок застосування такої позовної давності суд відмовив у вимогах про визнання недійсним договору дарування та про визнання недійсним і скасування державного акту на право приватної власності на землю. Тобто, суд фактично визнав позов обґрунтованим і доведеним по суті та одночасно з цим: поновив строк позовної давності для вимоги про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю, навів хоча і вірні самі по собі мотиви про те, що оспореним договором права позивачки не були порушені, проте, ці мотиви суперечать іншим висновкам суду, а також свідчать по відмову в позові по суті. Висновок суду про те, що позивачка не має права вимагати розірвання договору дарування, оскільки не була його стороною, не стосується предмета спору.

Відмова в позові за такими взаємопов`язаними вимогами, що їх заявила ОСОБА_1 , одночасно за спливом позовної давності та по суті не відповідає вимогам закону та принципу ясності і правової визначеності.

Доводи позову щодо порушення укладенням оспореного договору та оформленням відповідачкою прав на набуту за ним у власність земельну ділянку цивільних (земельних) прав позивачки, а відтак, і про незаконність із цих підстав оформлення права власності відповідачки на землю, ґрунтуються на припущеннях. Не довівши наявності в неї на час оформлення ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку належних прав на конкретну земельну ділянку та факту порушення цих прав ОСОБА_1 із наведених нею підстав не має права вимоги щодо визнання договору дарування недійсним і позбавлення відповідачки права на земельну ділянку безвідносно до того, вважає позивачка таке набуття права власності відповідачкою законним, чи ні.

На переконання колегії суддів позивачка ОСОБА_1 пропустила позовну давність для взаємопов`язаних вимог про визнання недійсними договору дарування земельної ділянки та державного акту на право приватної власності на землю, не довела поважності причин її пропущення, проте, враховуючи встановлене під час апеляційного розгляду справи, попри не цілком коректну заяву сторони відповідачки, але все ж про застосування позовної давності, і попри сплив трирічної позовної давності у позові слід відмовити по суті, за його необґрунтованістю та недоведеністю.

Суд не мав передбачених законом підстав для задоволення необґрунтованого, бездоказового позову та позбавлення відповідачки ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, проте відмовив позові із неправильним застуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на землю належним процесуальним порядком у справі, що розглядається, не спростована, це право підлягає захисту.

Міркування в апеляції про невідповідність оспореного договору вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованої в Мін`юсті України від 07.07.1994 за № 152/361, не можуть братися до уваги як такі, оскільки виходять за межі підстав позову (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Відтак на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляційну скаргу позивачки слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити внаслідок його необґрунтованості та недоведеності.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково,

рішення Хустського районного суду від 17 червня 2022 року скасувати,

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та скасування державного акту на право приватної власності на землю відмовити внаслідок його необґрунтованості та недоведеності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 26 липня 2023 року.

Судді