Житомирський апеляційний суд
Справа №290/591/23 Головуючий у 1-й інст. Кірічук М.М.
Категорія 56 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Галацевич О.М., Трояновської Г.С.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №290/591/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 19 липня 2023 року, постановлену під головуванням судді Кірічук М.М. в смт. Романів,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100 000 грн., 3% річних в розмірі 4191,78 грн., судового збору в сумі 1073,60 грн та витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 18 500 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що 13 травня 2021 року ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 20 000 грн як інвестиції в розвиток проекту Lemonad.shop. Вказує, що відповідач зобов`язався виплачувати 10% з кожного замовлення до тих пір, поки не викупить долю від обороту назад, прибавивши 15 % до суми інвестування, про що написав розписку. Стверджує, що ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 40 000 грн як інвестиції в розвиток проекту Lemonad.shop, про що останній також написав розписку. Крім того, зазначає, що ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 40 000 грн в рахунок купівлі долі в проекті organic-pro.com.ua, про що останній написав розписку. Вказує, що таким чином між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено фактично попередні договори купівлі корпоративних прав, за якими ОСОБА_2 зобов`язався продати ОСОБА_4 частину корпоративних прав на інтернет магазини Lemonad.shop та organic-pro.com.ua.

Стверджує, що ОСОБА_4 виконала свої зобов`язання, сплативши відповідачу 100 000 грн., проте основний договір купівлі-продажу корпоративних прав укладений так і не був, відповідач уникає зустрічей з позивачем, досягнення істотних умов договору і його підписання так і не відбулося, у зв`язку з чим ОСОБА_2 безпідставно набув грошові кошти. Вказує, що за час прострочення виконання зобов`язання, а саме з 13.05.2021, з 18.06.2021, з 14.09.2022 по 03.05.2023 відповідач повинен сплатити три проценти річних від суми боргу, що становить 4 191,78 грн. Враховуючи вищевикладене просила задовольнити позов в повному обсязі.

Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 19 липня 2023 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. Роз`яснено позивачу, що розгляд вказаної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач звернулася з позовом, який обґрунтовує ст. 1212 ЦК України щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Стверджує, що фактично спірні правовідносини стосуються реалізації права позивача на захист майнових прав, а саме повернення безпідставно набутих грошових коштів. Вказує, що спір у даній справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері корпоративних відносин, що виключає можливість розгляду даної справи за правилами господарського судочинства. Вказує, що суб`єктний склад спору (участь фізичних осіб), предмет позову (повернення безпідставно набутого майна) та характеру спірних правовідносин (приватно правовий) спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Враховуючи вищевикладене просить скасувати ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 19 липня 2023 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до розписки від 13.05.2021 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 20 000 грн як інвестиції. Зазначено, що інвестиції направлені на маркетинг і рекламу проекту Lemonad.shop. Зі змісту вказаної розписки також слідує, що ОСОБА_2 зобов`язався виплачувати 10% з кожного замовлення поки не викупить долю від обороту назад, додавши 15% до суми інвестування.

Згідно розписки від 18 червня 2021 року ОСОБА_2 також отримав 40 000 грн як інвестиції в розвиток проекту «Лимонад chop» від ОСОБА_4 .

Крім того, відповідно до розписки від 14 вересня 2022 року ОСОБА_2 отримав 40 000 грн в рахунок купівлі частки в проекті organic-pro.com.ua від ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 10.03.2021 ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що справи в спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язане з процесуальним законодавством.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад, а також пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних, цивільних, кримінальних чи господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи.

Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи обставин у справі.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є: по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

Так, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах (п.п.1,3.4 ч.1 ст. 20 ГПК України)

Отже, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Під час визначення підвідомчості (підсудності) справ вказаної категорії необхідно керуватися поняттям корпоративних прав, визначеним ч.1 ст.167 ГК України.

Згідно з ч.3 ст.167 ГК України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

У ч.1 ст.167 ГК України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Корпоративні відносини виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав із моменту державної реєстрації товариства з обмеженою відповідальністю, а за своїм суб`єктним складом є такими, що виникають між господарським товариством та його учасником (засновником), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками) господарських товариств, що пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства (крім трудових).

З огляду на положення ст.55, 167 ГК України корпоративні права характеризуються такими ознаками: - особа має частку у статутному капіталі господарської організації; - особа має права на участь в управлінні господарською організацією; - особа має право на отримання певної частини прибутку (дивідендів) господарської організації.

В даному випадку позов обґрунтований тим, що ОСОБА_4 передала відповідачу грошові кошти як інвестиції в розвиток проекту Lemonad.shop та в рахунок купівлі частки в проекті organic-pro.com.ua.

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_4 має частку у статутному капіталі Lemonad.shop чи organic-pro.com.ua матеріали справи не містять, що свідчить про відсутність у позивача порушених прав та законних інтересів в корпоративних відносинах.

Крім того, матеріали справи не місять даних про те, що ОСОБА_2 є учасником господарського товариства Lemonad.shop чи organic-pro.com.ua.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не набула статусу учасника Lemonad.shop чи organic-pro.com.ua, то даний спір не є корпоративним в розумінні ст. 167 ГК України і підлягає розгляду в судах цивільної юрисдикції, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 27.02.2019 у справі №761/27538/17.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у справі, що є предметом перегляду, позивач та відповідач є фізичними особами та не є суб`єктами господарювання в розумінні частини 2 статті 55 Господарського кодексу України, а суб`єктний склад учасників відповідає положенням частини 1 статті 4 ЦПК України, отже розгляд даного спору віднесено до юрисдикції загальних судів та має здійснюватися в порядку цивільного судочинства.

Відтак, на підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що спірні правовідносини є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в господарському процесі, а висновок суду першої інстанції не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини у справі «Беллет» проти Франції» ЄСПЛ вказав, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звернутись до суду (рішення ЄСП від 28 жовтня 1998 року у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» та від 12 листопада 2022 року у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки»).

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає до задоволення, оскільки наявні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 19 липня 2023 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 29 серпня 2023 року.

Головуючий

Судді