КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 359/7310/22 Головуючий у суді першої інстанції - Семенюта О.Ю.
Номер провадження № 22-ц/824/6912/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення коштів, передбачених договором про виплату матеріальної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення коштів, передбачених договором про виплату матеріальної допомоги, відповідно до якого просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 грошову одноразову допомогу у розмірі 207 560 грн, а також понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 36 568,60 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 17 червня 2020 року між сторонами був укладений договір про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №ПР-20/2020 у розмірі 363 230 грн, що становило 14 посадових окладів позивача. Вказаний договір було укладено на виконання п. 6.25.4 колективного договору, який діє у ДП «Украерорух», відповідно до якого виплата матеріальної допомоги працівнику при виході на пенсію здійснюється у порядку, передбаченому окремим договором. З часу укладення договору про виплату матеріальної допомоги їй було виплачено 6 посадових окладів, а з 14 квітня 2022 року відповідач в односторонньому порядку припинив виконання вказаного договору, обґрунтовуючи таке припинення прийняттям 30 березня 2022 року наказу ДП «Украерорух» №141, яким було призупинено дію окремих положень колективного договору між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками з 01 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні, в тому числі, і пункту 6.25.4. Однак, дія вказаного наказу не може розповсюджуватись на правовідносини, що врегульовані договором про виплату матеріальної допомоги від 17 червня 2020 року. Відповідач, всупереч вимогам чинного законодавства, в односторонньому порядку змінив умови означеного договору, укладеного з позивачем. Вказано, що ОСОБА_1 має право на отримання залишку коштів, виплата яких їй була гарантована договором про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №ПР-20/2020 від 17 червня 2020 року. Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 207 560 грн матеріальної допомоги, а також 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави 2 075,60 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України подало апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції безпідставно зробив висновок про те, що відносини між позивачем та відповідачем повинні регулюватися виключно договором про виплату матеріальної допомоги від 17 червня 2022 року №ПР-20/2020.

Апелянт посилається на те, що відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Також вказано, що статтею 11 вищезазначеного закону встановлено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця

Таким чином, апелянт вважає, що пункти колективного договору, що передбачають виплату матеріальної допомоги, є призупиненими та такими, що не можуть виконуватись з боку роботодавця до закінчення військового вторгнення рф, оскільки у підприємства відсутній будь-який прибуток та відповідно відсутні власні кошти, які є прямою умовою для здійснення усіх виплати, що є понад законодавчо гарантованими.

Враховуючи вищевикладене, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Крім того, також не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині розміру стягнутих судових витрат, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що на підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції було надано договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Вказано, що відповідно до укладеного договору про надання правової допомоги сторонами було визначено, що оплата передбачається у розмірі, еквівалентному 500 доларам США за супроводження справи, а не за конкретну дію/вид адвокатської діяльності. Отже, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у фіксованому розмірі та не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу. Апелянт вважає, що відповідач не скористався своїм правом та не подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, не відобразив свою позицію з цього приводу, не довів неспівмірність витрат.

Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 36 568,60 грн.

21 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, відповідно до якого вказує, що суд першої інстанції правомірно визначив, що правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, є суто цивільно-правовими. Вказано, що між позивачем та відповідачем не укладались будь-які додаткові угоди, якими б вносились зміни до договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №ПР-20/2020 від 17 червня 2020 року. Представник позивача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а тому просить залишити її без задоволення.

21 квітня 2023 року Державне підприємство обслуговування повітряного руху України засобами поштового зв`язку подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого вказує, що в даному випадку справа розглядалась в спрощеному провадженні, було проведено лише одне судове засідання, яке відбулось 26 січня 2022 року, після якого того ж дня було ухвалено рішення по даній справі. Вказано, що заявлений розмір гонорару - 36 568,60 грн, станом на дату ухвалення рішення, не був підтверджений документально, не відповідав критерію його реальності та необхідності та складності справи. Враховуючи зазначене, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства обслуговування повітряного руху України підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в лютому 2015 року між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками був укладений колективний договір (а.с.29-204 т.1).

28 травня 2020 року до п.6.25.4 розділу 6 колективного договору були внесені зміни, відповідно до яких виплата матеріальної допомоги працівнику при виході на пенсію буде здійснюватись на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною (а.с.49 т.1).

Наказом ДП «Украерорух» №607/о від 12 червня 2020 року було звільнено ОСОБА_1 з посади провідного інженера відділу управління майном Украероруху в зв`язку з виходом на пенсію (а.с.21 т.2).

17 червня 2020 року між ОСОБА_1 та ДП «Украерорух» був укладений договір про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №ПР-20/2020 (а.с.205-207 т.1).

Відповідно до п.1, п.2.2 договору підприємство зобов`язалось виплатити позивачу матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п.6.25.4 колективного договору. Посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги був визначений у розмірі 25 945 гривень. Згідно з п.2.3 договору розмір матеріальної допомоги склав 363 230 гривень, що становило 14 посадових окладів працівника.

Наказом ДП «Украерорух» №141 від 30 березня 2022 року було призупинено дію окремих положень колективного договору з 01 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів та їх окремих підпунктів 5.1-5.4, 5.4.1, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 колективного договору, додатків 2-7, 9 до колективного договору (а.с.212-213 т.1).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 мотивував своє рішення тим, що відповідач виплатив ОСОБА_1 іншу частину матеріальної допомоги в розмірі 207 560 гривень (363 230 - 155 670). Проте, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України представник відповідача ОСОБА_3 не подала доказів того, що її довіритель ДП «Украерорух» уклав з позивачем додаткову угоду до договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №ПР-20/2020 від 17 червня 2020 року. Видача наказу ДП «Украерорух» №141 від 30 березня 2022 року не є способом внесення зміни до вказаного договору, адже згідно з п.5.2 договору усі зміни, які виникають упродовж дії договору, мають бути погоджені сторонами та оформлені виключно додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною договору. Крім того, після звільнення позивача з роботи між сторонами припинились трудові відносини. Суд першої інстанції виснував, що правовідносини, що виникли на підставі договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №ПР-20/2020 від 17 червня 2020 року, є суто цивільно-правовими. У зв`язку з тим, що на них не поширюється ні Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану», ні колективний договір, суд першої інстанції критично оцінив посилання представника відповідача ОСОБА_3 на настання форс-мажорних обставин, адже згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо стягнення судових витрат, понесених позивачем в суді першої інстанції, то районний суд вказав, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 оплатила вартість юридичних послуг за комплексне представництво її процесуальних інтересів одразу в судах першої та апеляційної інстанцій, розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню до 18 284, 30 гривень (36568,60 : 2), адже на момент ухвалення судового рішення стягнення означених судових витрат за комплексне представництво в суді апеляційної інстанції є передчасним. Суд першої інстанції вказав, що враховуючи обсяг процесуальних заходів, вжитих представником позивача ОСОБА_2 , тривалість його участі у судових засіданнях, незначну складність справи, а також дотримуючись критеріїв дійсності, необхідності, співмірності та розумності, з урахуванням заперечень представника відповідача ОСОБА_3 щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд вважав за необхідне зменшити розмір таких витрат до 10 000 гривень.

Апеляційний суд повністю погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, за приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до положень статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до положень ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Так, матеріалами справи підтверджено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Державним підприємством обслуговування повітряного руху України 17 червня 2020 року було укладено договір про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №ПР-20/2020 (а.с.205-207 т.1).

На момент укладення вказаного договору ОСОБА_1 вже не перебувала у трудових відносинах з відповідачем по справі, оскільки наказом ДП «Украерорух» №607/о від 12 червня 2020 року було звільнено ОСОБА_1 з посади провідного інженера відділу управління майном Украероруху в зв`язку з виходом на пенсію (а.с.21 т.2).

Враховуючи зазначені обставини, між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на основі укладеного договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №ПР-20/2020, а тому на них не поширюється дія Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта щодо того, що оскільки було призупинено дію деяких положень колективного договору, то й укладений на основі колективного договору, договір про виплату матеріальної допомоги теж призупиняє свою дію, оскільки це окремий правочин й сторони по справі не укладали окремі додаткові угоди щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги.

За умовами вказаного договору про виплату матеріальної допомоги відповідач по справі зобов`язався виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу у розмірі 363 230 грн й встановив порядок виплати вказаної допомоги, а саме: 1 посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії цього договору; залишок суми матеріальної допомоги - по 1 посадовому окладу кожні 2 місяці, які починають відліковуватись з 12-го місяця з дати підписання цього договору до повної виплати матеріальної допомоги за пунктами 6.25.2 Колективного договору (п.3.1. Договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №ПР-20/2020 від 17 червня 2020 року).

Факт укладення вказаного договору із позивачем та виплати частини матеріальної допомоги, а саме 6 посадових окладів, відповідачем по справі не заперечується, а тому доказуванню не підлягає.

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що районний суд правомірно встановив факт того, що між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини й позивачка по справі має право на виплату їй матеріальної допомоги.

Проте, апеляційним судом було встановлено, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про стягнення всієї суми невиплаченої відповідачем матеріальної допомоги на користь позивачки по справі.

Так, в матеріалах справи міститься порядок виплати матеріальної допомоги ОСОБА_1 (а.с.106, т.2).

Вказаний порядок виглядає наступим чином:

25 945 грн - у період з 17.06.2020 до 01.07.2020;

25 945 грн - у період з 17.06.2021 до 17.08.2021;

25 945 грн - у період з 17.08.2021 до 17.10.2021;

25 945 грн - у період з 17.10.2021 до 17.12.2021;

25 945 грн - у період з 17.12.2021 до 17.02.2022;

25 945 грн - у період з 17.02.2022 до 17.04.2022;

25 945 грн - у період з 17.04.2022 до 17.06.2022;

25 945 грн - у період з 17.06.2022 до 17.08.2022;

25 945 грн - у період з 17.08.2022 до 17.10.2022;

25 945 грн - у період з 17.10.2022 до 17.12.2022;

25 945 грн - у період з 17.12.2022 до 17.02.2023;

25 945 грн - у період з 17.02.2023 до 17.04.2023;

25 945 грн - у період з 17.04.2023 до 17.06.2023;

25 945 грн - у період з 17.06.2023 до 17.08.2023.

Апеляційним судом встановлено, що позивачка по справі звернулась до суду першої інстанції із даною позовною заявою 06 жовтня 2022 року.

На момент звернення із даним позовом, відповідач виплатив позивачці 6 посадових окладів, що становить суму 155 670 грн (25 945 х 6).

Таким чином, станом на день звернення із позовом, а також враховуючи строки настання кожного із чергових платежів, то відповідачем не виплатив 3 посадові оклади, строки по виплаті яких настали.

Враховуючи зазначене, станом на момент звернення позивачки із позовом, остання мала право на стягнення 3 посадових окладів, строки виплати яких настали, проте відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання по їх виплаті. В іншій частині позовні вимоги до відповідача є передчасними, оскільки строки їх виплати ще не настали й відповідач не порушував строки по їх виплаті.

Разом з тим, враховуючи тривалість розгляду справи, а також дату ухвалення оскаржуваного рішення - 26 січня 2023 року, з метою захисту прав та інтересів позивачки, а також враховуючи, що протягом розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не виконував умови укладеного договору і добровільно не перераховував на користь ОСОБА_1 кошти, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути розмір 4 посадових окладів, строки по виплаті яких настали на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення, що становить 103 780 грн (25 945 х 4)

Щодо оскарження ОСОБА_1 рішення суду в частині розміру судових витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд керується наступним.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2022 року між АО «КПД Консалтинг» та ОСОБА_1 був укладений договір на надання правової (правничої) допомоги (юридичних послуг) (а.с.18-23 т.1).

19 вересня 2022 року у виконання договору АО «КПД Консалтинг» та ОСОБА_1 склали заявки на надання послуг №1 (а.с.26-27 т.1).

Відповідно до п.1 заявки АО «КПД Консалтинг» зобов`язався надати позивачу такі юридичні послуги при судовому розгляді цивільної справи про стягнення з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 боргу за договором про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №ПР-20/2020 від 17 червня 2020 року, а саме: підготовку та подання позовної заяви, інших процесуальних документів та комплексне представництво клієнта в судах (що складалось із складання та подання до суду позовної заяви, адвокатських запитів, відповіді на відзив, пояснень, інших процесуальних документів, необхідність у яких виникне під час надання правової допомоги, ознайомлення з матеріалами справи (за необхідності), участі в судових засіданнях).

У п.3 заявки було визначено вартість послуг, наданих АО «КПД Консалтинг», у такий спосіб: за комплексне представництво в Бориспільському міськрайонному суді - в розмірі, еквівалентному 500 доларів США за офіційним курсом НБУ на день здійснення оплати; в Київському апеляційному суді - в розмірі, еквівалентному 500 доларів США за офіційним курсом НБУ на день здійснення оплати.

З платіжного доручення №164161795 від 20 вересня 2022 року вбачається, що позивач сплатив АО «КПД Консалтинг» грошові кошти у розмірі 36 568,60 грн (а.с.28 т.1).

Також було надано ордер на представлення інтересів ОСОБА_1 в Бориспільському міськрайонному суді Київської області, Київському апеляційному суді, Верховному Суді, серії АА №1242155 від 06 жовтня 2022 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №3059 та посвідчення адвоката (а.с.16-17 т.1).

Із наданих документів вбачається, що між позивачем та її представником визначено фіксований розмір гонорару за надані послуги з правничої допомоги.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Апеляційний суд враховує викладені норми процесуального права, обставини справи, а також те, що всупереч твердженням позивача по справі, відповідач подавав до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, посилаючись на її неспівмірність зі складністю справи, а також враховуючи розмір задоволених позовних вимог, то апеляційний суд доходить висновку про правомірність стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року змінити, зменшивши суму матеріальної допомоги, яка підлягає до стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 , визначивши вказаний розмір допомоги - 103780 ( сто три тисячі сімсот вісімдесят гривень) грн.

В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв