Провадження № 2/582/135/23
Справа № 582/442/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2023 р.

Недригайлівський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Яковенко Н.М.,

за участю секретаря Ярмоленко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Недригайлів за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

27.04.2023 представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Дашко В.М. звернувся до суду із позовом та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути із відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.02.2014 станом на 03.04.2023 у розмірі 62 530.87 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 2684 грн.

Обґрунтовує свої вимоги тим, що 26.02.2014 між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н. У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору та неналежного виконання зобов`язання, утворилася заборгованість по кредиту, яка станом на 03.04.2023 становить 62530,87 грн, яка складається із наступного: 51700,77 грн - заборгованість за кредитом; 10830,10 грн. заборгованість за простроченими відсотками, у зв`язку з чим представник позивача просив позов задовольнити.

Зі 14.06.2018 Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

Представник позивача в судове засідання не з`явився, разом з позовом подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву про стягнення боргу, у якому позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовити в повному обсязі. Вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що між сторонами укладено саме кредитний договір, за яким у відповідача виникло зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами. Розрахунок кредитної заборгованості за договором та інші документи, які містяться в матеріалах цієї справи не визнаються ОСОБА_1 та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем шляхом підписання заяви-анкети.

Крім того, за весь час користування банківською карткою з 26.02.2014 і до 06.04.2023 ОСОБА_1 сплатив на користь позивача 740 955 грн, при тому, що використав 728 484.11 грн, що підтверджується випискою, яка подана позивачем.

Таким чином, 62 530,87 грн, які просить стягнути позивач не є тілом кредиту, а є відсотками за користування кредитом, тому не можуть бути стягнені з відповідача, оскільки кредитний договір між сторонами не укладався. Також посилався на правову позицію, яка висловлена в постанові ВП ВС №342/180/17 від 03.07.2019.

Подав до заперечення розрахунок використаних відповідачем коштів та розрахунок сплачених на користь позивача коштів.

У судове засідання відповідач та його представник не з`явилися. Представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду заяву, в якій просить проводити судовий розгляд цієї цивільної справи без його участі, участі відповідача та відмовити АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Судом встановлено, що 26.02.2014 між відповідачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.18).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, становили між ним та банком договір про надання банківських послуг Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, а також, що він згоден отримати шляхом самостійної роздруківки примірник договору про надання банківських послуг. Відповідач зобов`язувався виконувати вимоги Умов і правил надання банківських послуг та регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку та ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і накопичення «Копілка».

При цьому, в анкеті-заяві відсутня відмітка про те, яку з саме картку ОСОБА_1 бажає отримати від банку та відсутня відмітка про отримання ним пам`ятки клієнта з тарифами та основними умовами обслуговування і кредитування.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна CONTRAKT» «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані відповідачем (а.с.19-46).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за договором станом на 03.04.2023 становить 51700,77 грн за кредитом, 10830,10 грн за відсотками за користування кредитом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У заяві-анкеті від 26.02.2014 процентна ставка не зазначена, також не зазначено яку саме карту отримав ОСОБА_1 .

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з боржника ОСОБА_1 заборгованість за кредитом та за процентами за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, у тому числі і за простроченим відсотками ( у процентах від простроченої суми заборгованості). Надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, слід заначити що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, який придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

Отже, заборгованості за відсотками в сумі 10 830,10 грн. стягненню з відповідача не підлягає.

Така позиція висловлена у постанові ВП ВС №342/180/17 від 03.07.2019.

Що стосується вимоги про стягнення тіла кредиту, суд вважає, що вона задоволенню також не підлягає.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір надання банківських послуг від 26 лютого 2014 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

З наведеного слідує, що ОСОБА_1 , як позичальник має зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» повернути отримані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти.

Відсутність підстав для сплати процентів за цим договором мотивована вище.

Відповідач з розміром заборгованості за тілом кредиту не згоден.

З розрахунку, який надано банком до позову, вбачається, що розмір заборгованості за кредитом 51 700,77 грн.

Суд зауважує, що наданий банком розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості та її розмір, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором. Така позиція висловлена зокрема у постанові Верховного суду від 29.01.2020 у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19).

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Зокрема таким документом може бути виписка з рахунку особи.

Із виписки про рух коштів за договором без номера вбачається, що ОСОБА_1 отримував кошти від банку шляхом зняття готівки, здійснення безготівкових платежів за товари, послуги.

Також ОСОБА_1 надавав банку кошти, поповнюючи рахунок як власними коштами так і з інших джерел.

За рахунок отриманих коштів банк здійснював автоматичне погашення обов`язкового платежу, писання відсотків за використання кредитного ліміту за різними відсотковими ставками.

При цьому ОСОБА_1 отримав від банку грошові кошти на загальну суму 728 484,11 грн, а вніс власних коштів на рахунок банку 740 955 грн, що підтверджується, як випискою за договором б/н за період з 26.04.2014 по 06.04.2023 банківського рахунку на ім`я ОСОБА_1 (а.с.55-69), що надана позивачем, так і поданим представником відповідача окремими розрахунками, які здійснені на основі цієї виписки ( а.с.117-140).

Суд відхиляє зауваження представника позивача щодо того, що розрахунок наданий представником відповідача суд не має брати до уваги, з огляду на те, що він не має спеціальних знань, належної освіти для проведення компетентного розрахунку.

Надані позивачем розрахунки за своїм змістом являють собою узагальнену інформацію окремо щодо поповнення відповідачем свого рахунку з різних джерел, і окремо щодо сум коштів, які були використані відповідачем в межах його кредитного ліміту. При цьому відповідачем використані дані наданої позивачем виписки з рахунку, а сам розрахунок здійснений шляхом простих арифметичних дій додавання, що не потребує спеціальних знань. При цьому достовірність цих розрахунків, зокрема щодо неповного/зайвого включення в них здійснених відповідачем операцій чи арифметичних помилок, позивачем не спростована.

При цьому суд зауважує, що у банку не було підстав для списання з відповідача відсотків для користування коштами, що відображено у виписці, мотиви цього рішення викладені вище.

Отже, нарахована відповідачу заборгованість за кредиту не є коштами, які отримав ОСОБА_1 як кредит, за змістом ст. 1046,1054 ЦК України, а тому у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 51 700,77 грн слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення скдадене 14 серпня 2023 року.

Суддя:підпис З оригіналом згідно

Суддя : Н. М. Яковенко