Дата документу 31.07.2023 Справа № 336/2787/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/2787/21 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження №22-ц/807/1358/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2021 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та є власниками вказаної квартири по частці кожна. 26 червня 2011 року між Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву питної води до квартири за вказаною адресою, за якою Концерном надаються послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, заперечень з боку відповідачів на неналежну якість надання послуг на адресу Концерну не надходило. За період з 01 лютого 2011 року по 01 березня 2021 року загальна сума заборгованості за надані комунальні послуги становить 44 542,68 грн.

На підставі зазначеного Концерн «МТМ» просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 44 542,68 грн та судові витрати в сумі 2 270 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2021 року позов Концерну «Міські теплові мережі» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 44 542,68 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір в сумі 1135 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір в сумі 1135 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2021 року, стягнувши в солідарному порядку з відповідачів суму заборгованості за останні 3 роки у розмірі 19 574,55 грн.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що Концерн «МТМ» звертаючись до суду із даним позовом пропустив строк позовної давності в частині заявлених позовних вимог та враховуючи, що відповідачі не були у встановленому законодавством порядку повідомленні про розгляд справи, тому ОСОБА_1 не мала можливості звернутися до суду із відповідною заявою про застосування строку позовної давності. Вважає, що сплаті підлягає грошова сума яка була виставлена позивачем проте не сплачена відповідачами за останні три роки, що передують зверненню до суду з урахуванням останньої сплаченої суми в березні 2019 року, тому стягненню підлягає заборгованість з квітня 2019 року по березень 2021 року у сумі 19 574,55 грн.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Концерн Міські теплові мережі зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, суд першої інстанції вірно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, тому підстав для його скасування чи зміни не має.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2023 року це 268 400 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2684 грн (2684 грн Х 100 = 268 400 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 44 542,68 грн, яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповнез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» є обґрунтованими, такими, що відповідають нормам закону, доведеними належними та допустимими доказами.

Колегія суддів не може повністю погодись з таким висновком суду першої інстанції.

Статею 10ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до пункту 2.1. Статуту Концерну «Міські теплові мережі», затвердженого розпорядженням Запорізького міського голови № 1589 року від 26 липня 2002 року, зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Згідно п.1 Правил про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, з наступними змінами та доповненнями, ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною та юридичною особою(споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відносяться до комунальних послуг.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у обох редакціях, які були чинні у певному періоді утворення заборгованості): житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Крім того, вказаним законом передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії і гарячої води, які регулюються Цивільним Кодексом України (далі ЦК), Законами України «Про теплопостачання» і «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року (далі Правила).

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу приписів статті 16 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги», який діяв до 30 квітня 2019 року, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Згідно з статті 19 вказаного Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Положеннями частини першої статті 12 Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», який діє з 01 травня 2019 року, визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

У статті 1 Закону № 1875-IV зазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно п. 22 статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до ст. 13 Закону № 1875-IV, ст. 5 Закону №2189-VIII позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами, а саме послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Відповідно до п.5 ч.3 ст. 20 Закону № 1875-IV, пунктом 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Положеннями статі 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу приписів статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за ст. 612 ч. 1 ЦК України.

Згідно з ч.3 ст.9 Закону № 2189-VIII дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).

Згідно частини 4 вищевказаної статті, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями ст. 544 ЦК України.

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у цій квартирі. При цьому, позивач має право вимагати виконати обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг разом від всіх осіб, які зареєстровані в квартирі, або від однієї особи.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 11 лютого 2020 року є власниками кожна по 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 248448017, сформованої 16 березня 2021 року (а.с.10).

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, сформованого суддею Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дмитрюк О.В., сформованого 16 квітня 2021 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18-19).

На вказану квартиру відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 , власниками (квартиронаймачами) зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання (а.с.4,5).

26 червня 2011 року між Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву питної води за адресою: АДРЕСА_1 , строком на п`ять років. При цьому договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення його строку одного із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду (а.с.8-9).

Доказів того, що договір був розірваний суду не надано.

Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 , позивач у період з лютого 2011 року по березень 2021 року надав відповідачам як споживачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , власниками по 1/2 частці кожний є відповідачі, а відповідачі такі послуги прийняли, від їх отримання не відмовлялись. Проте, у свою чергу, порушили свої зобов`язання та своєчасно не вносили оплату за спожиті комунальні послуги, у зв`язку з чим станом на 01 березня 2021 року мають заборгованість перед позивачем в сумі 44 842,68грн, що підтверджується довідкою та розрахунком заборгованості (а.с. 4,5-7).

Доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не проживають в зазначеній квартирі та не є споживачем послуг або є споживачем послуг за іншою адресою, останні суду не надали.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу ( групі однотипних доказів), який міститься у спраі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, суд першої інстанції на підставі належних доказів вірно встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є споживачами централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що постачається Концерном «Міські теплові мережі».

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що квартира відповідачів підключена до мережі централізованого опалення і постачання гарячої води, безперервну роботу і обслуговування якої забезпечує позивач. Ці послуги у зазначений період надавалися і споживалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідачі до позивача не звертались. Відповідачі є власниками квартири в якій також зареєстровані ( АДРЕСА_1 ), факт отримання вказаних послуг не спростований, а тому є споживачами послуг, докази того, що у кватирі відсутнє (відключене у встановленому порядку) централізоване опалення чи гаряче водопостачання відсутні, за спожиті послуги відповідно до особового рахунку позивчем нараховувалась помісячна плата, однак відповідачі оплату за спожиту теплову енергію в повному обсязі не здійснювали, тому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають нести солідарну відповідальність перед позивачем за несвоєчасну сплату отриманих послуг.

Разом з тим, суд першої інстанції не перевірив та не врахувава наступне.

Справа була розглянута у відсутність відповідачів, які не були належним чином повідомлені про розгляд справи та відповідно були позбавлені можливості заявити до суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності та застосування наслідків такого пропуску.

Досліджуючи доводи апелянта в цій частині судова колегія виходить з наступного.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Частиною 1 статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді.

Законом установлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Позовна давність може бути застосована лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом першої інстанції рішення у справі.

Виключенням із цього правила може бути лише те, що відповідач не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не міг нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. У такому випадку відповідач може заявити про застосування позовної давності в суді апеляційної інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила застосувати строк позовної давності.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.20).

Відомості про направлення судом відповідачам по справі зазначеної ухвали разом з позовною заявою з додатками, зокрема їх отримання матеріали справи не містять.

Отже, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у відсутності відповідачів, а матеріали справи не містять даних про належне направлення відповідачам ухвали разом з позовною заявою з додатками, що унеможливило відповідачів надати відзив на позовну заяву, в тому й числі подати заяву про застосування строку позовної давност, тому заява ОСОБА_1 про застосування позовної давності підлягає розгляду апеляційним судом.

З виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 та наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з лютого 2011 року по лютий 2021 року відповідачі не проводили оплату вартості наданих їх послуг з теплопостачання, в серпні 2013 року здійснили оплату у розмірі 236,32 грн, з вересня 2013 року по листопад 2013 року відсутні проплати, з грудня 2013 року по лютий 2014 року здійснили проплату у розмірі 700 грн, в березні 2014 року відсутня проплата, з квітня 2014 року по серпень 2014 року здійснили проплату у розмірі 1550,39 грн, у вересні 2014 року відсутня проплата, у жовтні 2014 року здійснила проплату у розмірі 184,64 грн, у листопаді 2014 року відсутня проплата, з грудня 2014 року по травень 2015 року здійснила проплату у розмірі 2381,57 грн, з травня 2015 року по сервень 2015 року відсутня проплата, з липня 2015 року по вересень 2015 року здійснено проплату у розмірі 234,86 грн, у жовтні 2015 року відсутня проплата, з листопада 2015 року по грудень 2015 року здійснено проплату у розмірі 555,93 грн, з січня 2016 року по лютий 2019 року відсутня проплата, у березні 2019 року здійснено проплату у розмірі 3805,43 грн, з квітня 2019 року по березень2021 року відсутня проплата (а.с.5-7).

Загальний розмір заборгованості станом на 01 березень 2021 року складає 44 542,68 грн (а.с.4). Позивач просив стягнути заборгованість, яка виникла за період з 01 лютого 2011 року по 01 березня 2021 року.

В позовній заяві Концерн «МТМ» не ставились вимоги про поновлення строку позовної давності та не зазначалось причин поважності пропуску цього строку.

Спірні правовідносини виникли з приводу несплати відповідачами наданих позивачем житлово-комунальних послуг з постачання теплової енергії для потреб опалення квартири. Встановлено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги повинна бути внесена не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №63 у редакції, що була чинною впродовж періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість).

Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу окремо. З огляду на те, що між товариством та відповідачами існують фактичні договірні відносини, тобто не визначений інший, ніж встановлений у пункті 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення термін внесення платежів, саме з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем.

Встановлено, що Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суд із позовом в цій справі 13 квітня 2021 року в межах строк позовної давності з квітня 2018 року. Проте, відповідачами здійснено в березні 2019 року було здійснено платіж на суму 3805,45 грн, що свідчить про переривання строку позовної давності, який розпочинається новим період з березня 2016 року.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» та стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01 березня 2016 року по 01 березня 2021 року (в межах трирічного строку позовної давності з часу звернення до суду з позовом, який у зв`язку з проплатою відповідачами в березні 2019 року суми у розмірі 3805,43 грн переривається та починається відраховуватися з даного часу, тобто з березня 2016 року) у загальному розмірі 39 029,20 грн. Про стягнення заборгованості, яка виникла до 01 березня 2016 року, тобто за період з 01 лютого 2014 року по 29 лютого 2016 року слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Аргументи апеляційної скарги знайшли часткове своє підтвердження.

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 березня 2016 року по 01 березня 2021 року у розмірі 39 029,20 грн.

Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем сплачено суму судового збору за подання позову до суду першої інстанції у сумі 2270 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4706 від 06 квітня 2021 року (а.с.1). Відповідач ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3405 грн, що підтверджується квитанцією №4631-2179-6814-8297 від 20 травня 2023 року на суму 1702,50 грн та квитанцією №ПН58 від 07 червня 2023 року на суму 1702,50 грн (а.с. 36-52).

Заявлено позивачем позовні вимоги на суму 44 542,68 грн, задоволено позовні вимоги Концерну «МТМ» на суму 39 029,20 грн.

Тому, позивачу за рахунок відповідачів належить до компенсації сума судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1989,02 грн (39 029,20 х 2270 : 44 542,68), з кожного по 994,51 грн, водночас відповідачу ОСОБА_1 належить до компенсації сума судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 421,46 грн (44542,68-39 029,20 = 5513,48) х 3405 : 44 542,68).

Відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки із відповідачів на користь Концерну «МТМ» підлягають стягненю судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 1989,02 грн, з кожного по 994,51 грн, а з Концерну «МТМ» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 421,46 грн, тому на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України до компенсації Концерну «МТМ» за рахунок відповідачів підлягає сума судового збору у розмірі 1567,56 ( 1989,02 -421,46), з кожного по 783, 78 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2021 року у цій справі скасувати.

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 березня 2016 року по 28 лютого 2021 року в сумі 39 029,20 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 1567,56, з кожного по 783, 78 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадкуякщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цьогоКодексупозбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 31 липня 2023 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.