З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 758/990/23
№ провадження 2/495/2036/2023
05 липня 2023 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Красовській А.О.
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 758/990/23
про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат нарахованих на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями,
12.04.2023 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач) про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат нарахованих на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.02.2023 року матеріали справи № 758/990/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат нарахованих на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями передано за підсудністю, на розгляд до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.
Так, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь:
- за порушення грошового зобов`язання за договорами позики від 24.03.2005 року та 07.07.2005 року інфляційних втрат за період з 25.02.2009 року по 31.12.2022 року в розмірі 275 649,12 грн.;
- три проценти річних за період з 25.02.2009 року по 31.12.2022 року в розмірі 30 837,60 грн.
- судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.03.2005 року та 07.07.2005 року позивач дав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 8 800 доларів США, про що відповідачем були надані розписки про зобов`язання повернути суму боргу до 24.06.2005 року та 07.10.2005 року. Від виконання зобов`язань по поверненню коштів відповідач ухилився.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.03.2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 758/990/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат нарахованих на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.38-39).
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.05.2023 року закрито підготовче позовне провадження по справі № 758/990/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат нарахованих на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями. Справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.64-65).
В судове засідання 05.07.2023 року позивач ОСОБА_1 , не з`явився, але його представник адвокат Войтович М.С. подав до суду заяву, згідно із якою заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Крім того, додав до матеріалів справи оригінал розписки від 08.07.2018 року (а.с.71-73).
Відповідач ОСОБА_2 , відзив або заперечення на позов ОСОБА_1 до суду не надавав та в підготовче судове засідання та у судові засідання жодного разу не з`явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином.
Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України).
Частиною 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ст.281 ЦПК України).
Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, відповідач ОСОБА_2 ,був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, але жодного разу не з`явився в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подавав відзив, а представник позивача адвокат Войтович М.С., не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.07.2023 року постановлено розгляд справи № 758/990/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат нарахованих на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями провести у заочному порядку.
У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат нарахованих на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 24.03.2005 року та 07.07.2005 року позивач дав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 8 800 доларів США, про що відповідачем були надані розписки про зобов`язання повернути суму боргу до 24.06.2005 року та 07.10.2005 року. Від виконання зобов`язань по поверненню коштів відповідач ухилився.
В 2008 році позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
13.02.2009 року Солом`янським районним судом міста Києва, суддею Макуха А.А., було ухвалене рішення по справі № 2-419-1/09, яким було стягнуто з боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу та відсотки, що становлять загалом 154172, 48 грн. а також витрати, пов`язані з викликом відповідача в судове засідання в розмірі 300 гривень, за оголошення в газеті «Урядовий кур`єр», витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 4620,00 гривень, судовий збір в розмірі 1541, 72 грн., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ в розмірі 30 грн.
17.03.2009 року Солом`янським районним судом міста Києва був виданий Виконавчий лист, справа № 2-419-1/09 про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 154 172,48 грн, а також витрати пов`язані з викликом відповідача у судове засідання в розмірі 300 грн., за оголошення в газеті «Урядовий кур`єр», витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 4 620,00 гривень, судовий збір в розмірі 1541,72 грн., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ в розмірі 30 грн., всього: 160664,20 грн.
Для примусового виконання вищевказаного судового рішення Солом`янський районний суд м. Киева направив виконавчий лист по справі № 2-419-1/09 до Державної виконавчої службы Солом`янського РУЮ у м.Києві на виконання якого Державний виконавець Державної виконавчої служби Солом`янського було РУЮ у м. Києві Кучерява Тамара Анатоліївна винесла постанову ВП № 13047552 від 28.05.2009 року про відкриття вонавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-419-1/09 від 17.03.2009 року Солом`янського районного суду м. Києва.
24.07.2012 року Солом`янським РВ ДВС м. Києва Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, про існування якої він дізнався тільки в 2020 році.
Зобов`язано уповноважену посадову особу Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції вжити дій щодо скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 24 липня 2012 року у виконавчому провадженні № 13047552.
Видати дублікат виконавчого листа № 2-419-1/09 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу та відсотки, що становлять загалом 154172 48 грн, а також витрати, пов`язані з викликом відповідача в судове засідання в розмірі 300 гривень, за оголошення в газеті «Урядовий курєр», витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 4620,00 гривень, судовий збір в розмірі 1541, 72 грн., а також витрати на інформаційно- технічне забезпечення розгляду цивільних справ в розмірі 30 грн., всього 160 664, 20 (сто шістдесят тисяч шістсот шістдесят чотири) гривні 20 коп., що був виданий 17.03.2009 року на підстав рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13.02.2009 року.
Поновлено ОСОБА_1 строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-419-1/09 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу та відсотки, що становлять загалом 154172, 48 грн. а також витрати, пов`язані з викликом відповідача в судове засідання в розмірі 300 гривень, за оголошення в газеті «Урядовий курер», витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 4620,00 гривень, судовий збір в розмірі 1541, 72 грн., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ в розмірі 30 грн., всього 160 664, 20 (сто шістдесят тисяч шістсот шістдесят чотири) гривні 20 коп., що був виданий на підставі рішення Солом`янського районного суду м Києва від 13.02.2009 року.
27 жовтня 2022 року Подільським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відкрите виконавче провадження № 70129948, по стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу - 160664, 20 грн.
За твердженням позивача, відповідач ухиляється від повернення позичених коштів, враховуючи значний період часу з моменту прийняття судом рішення, він має намір стягнути з боржника додаткової суми заборгованості за порушення грошового зобов`язання після прийняття судового рішення внаслідок знецінення фінансових коштів з
врахуванням індексу інфляції та 3% річних.
Дані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із вказаною позовною позовною заявою.
Викладені обставини свідчать про те що, між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст.ст. 509, 510, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.ст. 525, 625 ЦК України).
Згідно із ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).
Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України.
Так, відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 Цивільного кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Статтею 1047 Цивільного кодексу України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
Крім того, згідно із ч.ч. 1, 3 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Як вбачається з написаної 24.03.2005 року та 07.07.2005 року ОСОБА_2 згідно написаних ним розписок, отримав від ОСОБА_1 грошові кошти та зобов`язався повернути до 24.06.2005 року та 07.10.2005 року грошові кошти в загальному розмірі 8800 доларів США (7700 + 1100) (а.с.9-10). Таким чином, між сторонами укладений письмовий договір позики про передачу грошової суми у розмірі 8800 доларів США.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 та від 24.02.2016 року по справі № 6-50цс16, за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права та постанові Верховного Суду від 08.07.2019 року по справі № 524/4946/16-ц.
Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, від виконання зобов`язань по поверненню коштів відповідач ухилився. Подільським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 27 жовтня 2022 року було відкрите виконавче провадження № 70129948, по стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу 160664, 20 грн.
АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка була придбана ОСОБА_2 23.05.2003 року на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 1064.
Оскільки ОСОБА_2 ухиляється від повернення позичених коштів, враховуючи значний період часу з моменту прийняття судом рішення, відповідач має намір стягнути з боржника додаткової суми заборгованості за порушення грошового зобов`язання після прийняття судового рішення внаслідок знецінення фінансових коштів з врахуванням індексу інфляції та 3% річних.
Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави припиняються у разі виконання зобов`язання шляхом його виконання проведеного належним чином.
У зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, немає наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.
Відповідно до ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим с будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання; є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а чином відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із зобов`язання чи звичаїв ділового обороту
Згідно ст.ст.1050, 625 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, на вимогу кредитора він зобов`язаний на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Крім того, згідно положень абзацу 2 пункту 17 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, виникають із кредитних правовідносиня та постанови Пленуму Вищого спеціалізованого судь України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07 лютого 2014 року «Про несення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгля цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідноси наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, і не надає права на нарахування і отримання відсотків за Кредитним договором (нарахування і отримання яких можливо лише у разі стягнення коштів за виконавчим написом нотаріуса, згідно положень абзацу 3 пункту 17 Постанови Пленуму ВССУ № 5).
У висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного про цивільного суду від 14 лютого 2018 року (справа №564/2199/15-ц (провадження №61-240418) зазначено, що після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припиняє свою дію, а позива втрачає можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором.
При зверненні до суду банк посилався на пункти 8.2-8.4 кредитного договору та статтю 611, 1050 ЦК України, згідно з якими він має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту.
Посилання заявника у позовній заяві на те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, є безпідставними, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.
У висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду від 06 березня 2018 року (справа №487/7824/15-ц (провадження №61-2422с18] зазначено, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
У даному договорі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.
Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів, що також кореспондується в практикою Верховного Суду України з розгляду аналогічних спорів у постановах у справах №2-240цела від 11 лютого 2015 року, №6-698цс15 від 15 від 10 червня 2015 року, №6-16цс15 від 11 березня 2015 року та №6-1926цс15 від 4 листопада 2015 року.
Велика Палата Верховного Суду у висновку від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12 (провадження №14-10 це18) в п.91 зауважила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предъявлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до новного погашення заборгованості за кредитом, в нікчемними та відхилені колегією суддів Великої Палати Верховного Суду.
Такий підхід також відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6 31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6- 272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6- 2462цс16.
Крім того, позивач просить стягнути на його користь з відповідача сплачений ним судовий збір за розгляд позовної заяви у сумі 3064,87 грн. та витрати на правову допомогу (послуги адвоката) в розмірі 85 000 (вісімдесят п`ять тисяч) грн.
Згідно із ч.1, ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.2-4 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як зазначено у чч.2-3 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Статтею 59 Конституції України гарантується право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката та надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно із ч.1 ст.27 Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (ч.3 ст.27 Закону).
За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положеннями про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ч.5 ст.626 ЦК України).
Отже, про надання правової допомоги, як і будь-який договір про надання послуг може бути оплатним або безоплатним.
Згідно із ст.30 Закону, ст.28 Правил адвокатської етики (у редакції 2012 року) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорара, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно із правовим висновком викладеним у додатковій постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18: «Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.05.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
У абзаці першому частини восьмої статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалась позивачу ОСОБА_1 адвокатом Войтович Михайлом Степановичем на підставі Договору б/н про надання правової допомоги від 03.01.2023 року та додаткової угоди № 1 до Договору б/н про надання правової допомоги від 03.01.2023 року (а.с.74-75, 76-77).
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу адвокатом Войтович М.С. надано суду Акт виконаних робіт з професійної правничої допомоги від 03.07.2023 року, відповідно до якого виконані роботи, пов`язані з розглядом справи становлять на суму 72 420 (сімдесят дв тисячі чотириста двадцять) грн. (а.с.78-79).
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», суд вважає, що з урахуванням критерію розумності та співмірністю розміру таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів під час розгляду справи, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвокатом в суді першої інстанції з урахування пропорційності розміру задоволених позовних вимог становить 20 000 (двадцять тисяч) гривень.
При цьому суддя вважає, що суд не втручається у правовідносини адвоката та його клієнта, оскільки при визначенні розміру судових витрат на правничу допомогу адвокатом, судом ураховується принцип співмірності та розумності.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку прозаконність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат нарахованих на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви та витрати на правничу допомогупідлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 202, 207, 509-510, 526, 530, 612, 625-626,, 1046-1047, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2,4, 12-13, 76-81, 128, 131, 133, 137,чч.8-9 ст.141, 223, ч.1 ст.246, 247, 258-259, 263-265, 268, 279, 280-282, 289 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат нарахованих на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) за порушення грошового зобов`язання за договорами позики від 24.03.2005 року та 07.07.2005 року інфляційних втрат за період з 25.02.2009 року по 31.12.2022 року в розмірі 275 649 (двісті сімдесят п`ять тисяч шістсот сорок дев`ять) гривень 12 (дванадцять) копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) за порушення грошового зобов`язання за договорами позики від 24.03.2005 року та 07.07.2005 року 3% річних за період з 25.02.2009 року по 31.12.2022 року в розмірі 30 837 (тридцять тисяч вісімсот тридцять сім) гривень 60 (шістдесят) копійок.
Стягнути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) витрати пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 3064 (три тисячі шістдесят чотири) гривні 87 (вісімдесят сім) копійок.
Стягнути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) витрати пов`язаніз професійною правничою допомогу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається через до Одеського апеляційного суду суду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя В.В. Мишко