Постанова

Іменем України

09 серпня 2023 року

місто Київ

справа № 139/258/22

провадження № 61-6292св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальний заклад «Котюжанівська спеціальна школа» Вінницької обласної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Комунального закладу «Котюжанівська спеціальна школа» Вінницької обласної ради на постанову Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі Голоти Л. О., Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у травні 2022 року звернулася до суду з позовом до Комунального закладу «Котюжанівська спеціальна школа» Вінницької обласної ради (далі - КЗ «Котюжанівська спеціальна школа»), у якому просила:

- визнати незаконним пункт 10 наказу КЗ «Котюжанівська спеціальна школа» від 05 листопада 2021 року № 52-к/тр про відсторонення від роботи невакцинованих працівників;

- зобов`язати КЗ «Котюжанівська спеціальна школа» допустити ОСОБА_1 до виконання трудових обов`язків кухаря;

- стягнути з КЗ «Котюжанівська спеціальна школа» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту постановлення рішення у справі.

Позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що працює кухарем у КЗ «Котюжанівська спеціальна школа». Керівництво дошкільного закладу листом від 02 листопада 2021 року № 126 повідомило її про необхідність обов`язкового щеплення проти COVID-19.

05 листопада 2021 року відповідач видав наказ № 52-к/тр «Про відсторонення від роботи невакцинованих працівників». Відповідно до пункту 10 цього наказу ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати.

На переконання позивачки, цей наказ є незаконним і таким, що суперечить трудовому, цивільному та спеціальному медичному законодавству, прийнятий без належних правових підстав.

Стверджувала, що ані на дату повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, ані на дату прийняття наказу про відсторонення у неї не було обов`язку пройти профілактичне щеплення від COVID-19, а у подальшому не було об`єктивно достатньо часу пройти необхідне медичне обстеження та в разі, якщо немає медичних протипоказань, зробити щеплення від COVID-19.

Роботодавець не дотримався порядку відсторонення працівника від роботи.

Щодо її відсторонення, починаючи з 28 лютого 2022 року, наголошувала, що відповідач був зобов`язаний призупинити дію оспорюваного наказу відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України) від 25 лютого 2022 року № 380 «Про призупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153» (далі - наказ МОЗ України № 380), проте на момент подання позову роботодавець не допустив позивачку до виконання трудових обов`язків, незважаючи на її звернення із відповідною заявою.

У зв`язку з незаконним відстороненням просила стягнути також середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відзив на позов відповідач до суду першої інстанції не подавав.

Стислий виклад змісту рішення суду першої інстанції

Рішенням від 12 липня 2022 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що відповідач, видавши 05 листопада 2021 року оспорюваний наказ № 52-к/тр про відсторонення ОСОБА_1 , виконав свій обов`язок, оскільки це прямо передбачено в законодавстві. Позивачка не надала довідки відповідної форми про наявні у неї протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, не надала сертифіката про проходження щеплення, що свідчить про свідоме небажання виконувати вимоги законодавства.

У спірних правовідносинах суд не встановив порушення права позивачки на працю, визначеного статтею 43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження прав позивачки було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Також суд врахував, що позивачка не мотивувала причини пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, не просила суд про його поновлення.

Стислий виклад змісту рішення суду апеляційної інстанції

Постановою від 22 березня 2023 року Вінницький апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасував рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 липня 2022 року, ухвалив нове рішення, яким частково задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд визнав незаконним та скасував пункт 10 наказу КЗ «Котюжанівська спеціальна школа» від 05 листопада 2021 року № 52-к/тр про відсторонення від роботи невакцинованих працівників.

Стягнув з КЗ «Котюжанівська спеціальна школа» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 08 листопада 2021 року до 13 лютого 2023 року (включно), у розмірі 106 264, 74 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів.

Закрив провадження у справі в частині вимог позову про зобов`язання допустити ОСОБА_1 до роботи.

Здійснив розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд зазначив, що відповідач не довів факт відмови позивачки від вакцинації та наявність підстав для відсторонення та невиплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з 08 листопада 2021 року до 13 лютого 2023 року.

Суд апеляційної інстанції визнав помилковим висновок суду першої інстанції про пропущення позивачкою строку звернення до суду, оскільки, окрім того, що суд не врахував, що відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю, відмова з підстав пропуску строків звернення до суду з позовом є недоцільною, суд також не врахував приписи пункту 1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, відповідно до яких під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Оскільки позивачка була допущена до роботи 14 лютого 2023 року, суд виснував, що провадження у справі в частині вирішення вимоги позову про зобов`язання допустити позивача до роботи потрібно закрити, оскільки немає предмета спору.

У зв`язку з обґрунтованістю позов про визнання незаконним та скасування пункту 10 оспорюваного наказу апеляційний суд дійшов висновків про задоволення також і позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

КЗ «Котюжанівська спеціальна школа» 26 квітня 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2023 року, рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 липня 2022 року залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначив як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення те, що:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), щодо правомірності встановлення обмежень права на працю для осіб, які не пройшли обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, та критеріїв для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верхового Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року

у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), щодо вибору правомірного та ефективного способу захисту порушеного права;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верхового Суду від 19 травня 2021 року у справі № 939/1078/20

(провадження № 61-19567св20), за змістом яких вибір позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

На переконання заявника, позивачка обрала неправильний спосіб захисту порушених прав, оскільки оспорюваний наказ про відсторонення позивачки від роботи у період з 08 листопада 2021 року до 25 лютого 2022 року є законним та правомірним, тому його скасування не матиме наслідком поновлення або захисту прав позивачки.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу КЗ «Котюжанівська спеціальна школа», просить оскаржувану постанову апеляційного суду залишити в силі, а касаційну скаргу відповідача - без задоволення.

Зазначила, що заявник не надав доказів законності відсторонення її від роботи.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 12 червня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою КЗ «Котюжанівська спеціальна школа».

Ухвалою від 07 серпня 2023 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені

пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

За обставинами справи позивачка не погоджується з її відстороненням від роботи у зв`язку з непроходженням обов`язкового щеплення або ненаданням медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти

COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, вважаючи, що такі дії суперечать законодавству, яке регулює порядок та підстави відсторонення працівників у разі нездійснення обов`язкової вакцинації. Також позивачка послалася на неправомірність дій відповідача, який не допустив її до виконання трудових обов`язків після видання наказу МОЗ України № 380.

Верховний Суд у вирішенні цього спору в цілому та поставленого перед ним завдання визначив основною правовою проблемою, яка підлягає розв`язанню, з`ясування таких підстав та умов, за яких працівник має проходити обов`язкове щеплення проти COVID-19 відповідно до закону, а також підстав та порядку для відсторонення працівника від роботи у разі відмови або ухилення від проходження обов`язкової вакцинації та умов, за яких працівник має бути допущений до виконання трудових обов`язків.

Щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 відповідно до закону

Частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Системний аналіз норм права дає підстави для висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення.

Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими (пункт 10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21

(провадження № 14-82цс22)).

Щодо відсторонення від роботи працівника, який не пройшов обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, на підставі закону

Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлено права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

За статтею 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90) (далі - Положення про МОЗ України), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 зазначеного Положення).

Наказом МОЗ України № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153).

До цього Переліку увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 доповнено постанову Кабінету Міністрів України № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - постанова Кабінету Міністрів України № 1236) новим пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженій МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66

(далі - Інструкція № 66).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 (з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ України від 30 серпня 2011 року № 544) подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з Додатком № 2 до цієї Інструкції.

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (пункт 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21

(провадження № 14-82цс22)).

Щодо законності ненарахування працівникові заробітної плати впродовж строку відсторонення від роботи

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із викладеним у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи потрібно виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати (пункт 12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 ((провадження № 14-82цс22)).

Чи переслідувало втручання у право позивача на повагу до його приватного життя легітимну мету, як це передбачено змістом пункту 2 статті 8 Конвенції

Наказом МОЗ України від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ України від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19.

11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 Всесвітня організація охорони здоров`я офіційно визнала пандемію

COVID-19.

Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова № 211) Кабінет Міністрів України у межах усієї території України встановив карантин на період із 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211» назву і текст Постанови № 211 викладено в новій редакції.

У подальшому, з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції, постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 квітня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928, від 23 грудня 2022 року № 1423, від 25 квітня 2023 року № 383 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу - до 30 червня 2023 року). Наведеними постановами встановлено низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах.

24 грудня 2020 року МОЗ України видало наказ № 3018, яким затвердило Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках

(далі - Дорожня карта).

Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні.

Дорожня карта в первинній її редакції передбачала, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп, проте наказом МОЗ України від 27 жовтня 2021 року № 2362 абзац про добровільність цієї вакцинації було виключено.

Поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети (пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22)).

Враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21

(провадження № 14-82цс22), щодо законності проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, правомірності відсторонення від роботи працівника, який не пройшов обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, Верховний Суд під час вирішення цієї справи не вважає за потрібне окремо наводити мотиви цих обставин, які є ідентичними у всіх справах розглядуваної категорії.

Щодо пропорційності втручання у приватне життя

За відсутності індивідуалізуючих ознак конкретного спору, відповідно до пункту 14.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), розглядаючи цю категорію справ, суд повинен оцінювати виключно питання пропорційності описаного втручання у приватне життя позивача.

Критерії оцінки пропорційності Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 14.9 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22). Зокрема, потрібно враховувати такі обставини:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Щодо пропорційності втручання у приватне життя у спірних правовідносинах

Застосовуючи наведені критерії оцінки пропорційності втручання у приватне життя позивачки, Верховний Суд врахував, що у справі, яка переглядається, суди встановили такі фактичні обставини справи.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 працює кухарем у КЗ «Котюжанівська спеціальна школа».

05 листопада 2021 року виконувач обов`язків директора КЗ «Котюжанівська спеціальна школа» видав наказ № 52-к/тр «Про відсторонення від роботи невакцинованих працівників».

Відповідно до пункту 10 цього наказу ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати.

Із цим наказом ОСОБА_1 ознайомлена у день його видання, 05 листопада 2021 року, але не погодилася з ним, про що зробила відмітку на оригіналі наказу.

Виданню цього наказу передувало вручення ОСОБА_1 повідомлення від 02 листопада 2021 року № 126 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, а правовими підставами зазначено статтю 46 КЗпП України, частину другу статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ України № 2153, пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236.

Позивачка допущена відповідачем до роботи 14 лютого 2023 року.

Відповідно до довідки про доходи позивачці нараховано заробітну плату у таких розмірах: у вересні 2021 року - 7 827, 29 грн (за 22 робочих дні); у жовтні 2021 року - 6 252, 04 грн (за 20 робочих днів). Разом за вересень-жовтень 2021 року позивачці нараховано 14 079, 33 грн за 42 робочих дні, відтак середньоденна заробітна плата становить 335, 22 грн

(14 079, 33 : 42 (робочі дні) = 335, 22 грн).

В оцінці правомірності відсторонення позивачки від роботи за встановлених фактичних обставин справи Верховний Суд врахував, що держава зобов`язана здійснити ефективні заходи - зокрема, правове регулювання та відповідну адміністративну практику - з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Через поширення хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності.

Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я є найбільш тісно пов`язаними.

Відповідно до частини першої статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя.

Згідно з частиною першою статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя.

Аналізуючи зазначені приписи чинного законодавства та враховуючи, що ОСОБА_1 як кухар, кухонний робітник, яка має значну кількість соціальних контактів (прямих/непрямих) та контактує з продукцією, яка буде використовуватися у закладі, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприятиме його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема, дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачці не може, протилежного позивачка під час розгляду справи не довела, тому КЗ «Котюжанівська спеціальна школа» правомірно ухвалив рішення про відсторонення позивачки від роботи.

З огляду на те, що за позивачкою на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновиться відразу після того, як відпадуть підстави, що зумовили відсторонення працівника (усунення працівником причин, що зумовили його відсторонення від роботи та після його допуску до роботи (виконання робіт), зокрема вакцинація, надання доказів щодо наявності протипоказань чи настання інших обставин, не залежних від працівника, наприклад зупинення дії наказу МОЗ України № 2153).

Підсумовуючи, Верховний Суд не встановив порушення права позивачки на працю, передбачене у статті 43 Конституції України, у період з 08 листопада 2021 року до 28 лютого 2022 року. У зазначений період відсторонення було правомірним та відповідало вимогам чинного на той час законодавства України.

Верховний Суд врахував, що позивачка не довела, що пройшла обов`язкове щеплення або отримала медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, що підтверджувало б протиправність дій роботодавця під час видання наказу про її відсторонення. Також позивачка не надала до суду доказів проходження обов`язкового щеплення або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я у розумний строк після відсторонення від роботи, а отже, не довела, що дії відповідача не відповідали умовам та підставам відсторонення працівника від роботи.

Верховний Суд не встановив порушення права позивачки на працю, передбаченого у статті 43 Конституції України, з огляду на те, що за нею на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновиться одразу після того, як відпадуть підстави, відповідно до яких позивачка відсторонена від роботи (усунення позивачкою причин, що зумовили її відсторонення від роботи та після її допуску до роботи (виконання робіт), зупинення дії наказу МОЗ України № 2153).

Підсумовуючи, Верховний Суд зробив висновок, що обов`язковість щеплень є втручанням у право особи на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції, але таке втручання є виправданим з огляду на потребу охорони громадського здоров`я інших осіб, для попередження поширення серед населення захворювання, яке належить до особливо небезпечних інфекційних хвороб, тому право позивачки на працю тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивачка не вакцинувалася проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, що є обов`язковим з огляду на займану нею посаду, та не надала медичну довідку належної форми про абсолютні протипоказання для вакцинації.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Враховуючи висновки щодо застосування норм права, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), на які заявник послався у касаційній скарзі як підставу оскарження постанови апеляційного суду, Верховний Суд погоджується, що відсторонення позивачки відбулося правомірно, підставно та у порядку, передбаченому законодавством, оскільки характер виконуваної позивачкою роботи передбачає велику кількість соціальних контактів на робочому місці, а тому відсутність вакцинації у позивачки проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих.

Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, Верховний Суд виснував, що таке індивідуальне обмеження, а саме тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19.

У спорі, що розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права на працю протиставляється загальному праву (інтересу) інших працівників, які провели щеплення, з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні превалює принцип переваги надзвичайно важливих суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим (постанови Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 (провадження № 61-8263св18), від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20)).

Щодо підстав відсторонення позивачки від роботи у період з 01 березня 2022 року до 13 лютого 2023 року

Відсторонення позивачки від роботи у період з 01 березня 2022 року до 13 лютого 2023 року було неправомірним з огляду на таке.

Наказом МОЗ України № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ України № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (з подальшими змінами).

Надалі постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236, зокрема на період воєнного стану:

- фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19;

- фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях;

- закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану;

- пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».

Наведене доводить те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які згадані у Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19 (постанова Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 565/268/22 (провадження № 61-9490св22)), адже у цей період вакцинація працівників відповідно до Переліку № 2153 не є обов`язковою.

За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 01 березня 2022 року до 13 лютого 2023 року.

У таких висновках Верховний Суд керується тим, що з 01 березня 2022 року та на період воєнного стану для ОСОБА_1 не існував обов`язок щодо вакцинації від COVID-19, КЗ «Котюжанівська спеціальна школа» зобов`язаний був допустити ОСОБА_1 до роботи 01 березня 2022 року, проте такі дії вчинив лише 14 лютого 2023 року.

Тож за період з 01 березня 2022 року до 13 лютого 2023 року з КЗ «Котюжанівська спеціальна школа» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд врахував, що у період з 01 березня 2022 року до 13 лютого 2023 року було 250 робочих днів, середньоденна заробітна плата позивачки становить 335, 22 грн, а тому до стягнення підлягає 83 805, 00 грн.

Доводи касаційної скарги, що позивачка обрала неправомірний та неефективний спосіб захисту, відхилені Верховним Судом. Наведеним правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає. Заявник не навів правового висновку Верховного Суду, відповідно до якого за подібних фактичних обставин у спірних правовідносинах правомірним та ефективним способом захисту порушених прав є інший спосіб захисту, аніж стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача допустити позивачку до роботи, то Верховний Суд врахував, що в цій частині касаційна скарга не містить доводів та підстав, а тому і оскаржувана постанова апеляційного суду в цій частині не підлягає перегляду Верховним Судом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, з урахуванням ненаділенням повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги частково підтвердилися, спростовують висновки суду апеляційної інстанції про незаконність наказу про відсторонення від роботи позивачки і дають підстави для зміну в цій частині рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції зробив помилкові висновки, що оспорений наказ про відсторонення від роботи є незаконним, не врахувавши легітимну мету відсторонення працівника, а також, що таке відсторонення відповідає умовам та порядку, визначеним чинним законодавством.

Водночас, встановивши, що дії роботодавця з відсторонення позивачки з 08 листопада 2021 року були правомірними, а оспорюваний наказ є законним, суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову додатково і з тієї підстави, що позивачка звернулася до суду з позовом з пропуском строку.

Такі висновки не відповідають правовим висновкам Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19 (провадження № 61-14592св21) про те, що при необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки відсутнє порушене право.

Тож висновки суду першої інстанції про відмову у позові з підстав пропуску строку звернення позивачки до суду підлягають виключенню з підстав відмови у позові про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення.

Проте Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, що з набранням чинності наказом МОЗ України № 380 підстави для відсторонення позивачки припинили існувати, а тому з 01 березня 2022 року до 13 лютого 2023 року на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. З цих підстав постанова апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні у частині періоду та суми середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги КЗ «Котюжанівська спеціальна школа», скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції та зміну рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зміну постанови апеляційного суду у частині вирішення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд касаційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи правовий результат вирішення спору, судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в частині вирішення вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи покладається на позивачку.

Судовий збір за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 у частині оскарження рішення суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу покладається на державу, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору в цій частині.

За розгляд Верховним Судом касаційної скарги КЗ «Котюжанівська спеціальна школа» підлягає відшкодуванню позивачкою на користь відповідача судовий збір у частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи (2 481, 00 грн х 0, 4 х 200% = 1 984, 80 грн).

Судовий збір, сплачений за оскарження постанови суду апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягає компенсації в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки в цій частині позивачка звільнена від сплати судового збору за пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», пропорційно розміру задоволених вимог скарги.

Визначаючи розмір судового збору, який підлягає компенсації відповідачеві, Верховний Суд врахував, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку задоволена на 78 %, а тому заявнику підлягає компенсації 12 % від сплаченої суми судового збору в цій частині, що становить 254, 88 грн (1 062, 00 грн х 12 % х 200 %).

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального закладу «Котюжанівська спеціальна школа» Вінницької обласної ради задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2023 року у частині вирішення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення скасувати, рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 липня 2022 року в цій частині змінити, виключивши з підстав відмови у задоволенні позову висновки про пропуск строку звернення до суду з позовом.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2023 року у частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Комунального закладу «Котюжанівська спеціальна школа» Вінницької обласної ради на користь ОСОБА_1 , до 83 805, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального закладу «Котюжанівська спеціальна школа» Вінницької обласної ради відшкодування судового збору за подання касаційної скарги у частині оскарження постанови апеляційного суду щодо вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення у розмірі 1 984, 80 грн.

Компенсувати Комунальному закладу «Котюжанівська спеціальна школа» Вінницької обласної ради у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання касаційної скарги в частині оскарження постанови апеляційного суду щодо вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку у розмірі 254, 88 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді О. В. Білоконь

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

В. В. Яремко