Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/746/19
Провадження № 6/376/8/2023
Сквирський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Віговського С.І.,
за участю секретаря судового засідання Кропивлянської С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Сквира подання головного державного виконавця Сквирського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поляруш Алли Миколаївни, про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, -
11 липня 2023 року головний державний виконавець Сквирського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (надалі Сквирський ВДВС) Поляруш А.М. звернулася до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Крім того просить накласти арешт на визначену частку майна боржника.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що на виконанні у Сквирському ВДВС перебуває виконавче провадження ВП 60252836 з примусового виконання виконавчого листа Сквирського районного суду Київської області № 2/376/581/2019 від 25.09.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 138225,21 грн.
08.10.2019 року відповідно ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі Закон) головним державним виконавцем Сквирського ВДВС Поляруш А.М. (далі - державним виконавцем) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження АСВП № 6025236.
Державним виконавцем в АСВП сформовано запити до Державної фіскальної служби України, до Пенсійного фонду України та запит про зареєстровані транспортні засоби. Згідно отриманих відповідей божник не працює, отримує пенсію, транспортні засоби за боржником не зареєстровані, згідно інформації з ДРРПНМ нерухомого майна за боржником не зареєстровано.
11.12.2019 року державним виконавцем направлено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника до Управління з питань виплат пенсій м. Сквира, однак 21.12.2019 року постанова повернута без виконання в зв`язку з тим, що з ОСОБА_1 вже проводиться відрахування з пенсії.
Того ж дня винесено постанову про арешт майна боржника та внесено обтяження до реєстрів рухомого та нерухомого майна.
12.11.2019 року винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено до виконання до АТ «Райффайзен банк Аваль», AT «Універсал Банк», ПАТ «Державний ощадний банк України», АТ КБ «ПриватБанк». 28.04.2020 року з арештованих рахунків списано 1323,14 грн.
18.11.2019 року на виклик державного виконавця заявився боржник та надав пояснення, що доходів, крім пенсії, немає, рухомого та нерухомого майна не має.
25.03.2020 року до відділу надійшла заява стягувана ОСОБА_2 , про виділення частки майна ОСОБА_1 , що є спільній сумісній власності як майно подружжя, а саме квартира АДРЕСА_1 , що зареєстрована за дружиною боржника, ОСОБА_3 .
15.04.2020 року при виході державного виконавця за адресою проживання боржника: АДРЕСА_2 встановлено, що боржник відсутній, перевірити майновий стан боржника не вдалося.
22.06.2023 року державним виконавцем сформовано витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб згідно якого 11.03.1989 року за № 34 зареєстровано шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Того ж дня, державним виконавцем отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно згідно якого за ОСОБА_3 02.07.2016 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
В судове засідання учасники процесу не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, однак відповідно до частини другої статті 443 ЦПК України, їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення подання з наступних підстав.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ст. 5 Закону України „Про виконавче провадження примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За правилом частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні передбачений статтею 443 ЦПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб.
Статтею 370 ЦК України також встановлено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Разом з тим, статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 85, 87 постанови від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) сформулювала правовий висновок, згідно з яким якщо боржнику разом з іншими особами належить майно на праві спільної власності, але частка боржника в праві власності не визначена, то наявність спору між співвласниками щодо розміру такої частки не може бути перешкодою для звернення стягнення на частку боржника, бо у світлі практики Європейського суду з прав людини це означало би порушення права на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження.
Велика Палата Верховного Суду 15 січня 2020 року по справі № 367/6231/16-ц (ЄДРСРУ № 87393444) зазначила, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону про ВП 1999 (частина шоста статті 48Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена.
З урахуванням наявності суперечливих висновків судів касаційної інстанції, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 822/1154/16 (провадження № К/9901/8843/18) шляхом вказівки, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна;у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.
Отже, визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника, який немає іншого майна, на яке може бути звернено стягнення.
Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на майно, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 464/2227/17.
При вирішенні питання суд враховує, що виділ частки боржника із спільної сумісної власності у межах виконавчого провадження регулюється нормами цивільно-процесуального законодавства. При розгляді подання державного виконавця в порядку ст. 443 ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі, припинення права спільної часткової власності на майно, а вирішується питання про визначення частки, що не є його поділом чи виділенням частки та не тягне за собою припинення права спільної часткової власності, а такий захід спрямований лише на забезпечення виконання рішення суду.
Системне тлумачення положень вказаних норм дає підстави дійти висновку, що за результатами розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд постановляє ухвалу, в якій зазначається конкретне майно, що підлягає саме виділу.
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 22 червня 2023 року, ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , дата державної реєстрації шлюбу 11 березня 1989 року, актовий запис № 34 відділу ДРАЦС Сквирського РУЮ у Київській області.
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.06.2023 року дружині боржника ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м.
З урахуванням принципу рівності часток співвласників у праві спільної власності на майно, а також необхідності визначення розміру цієї частки в інтересах ефективного і вчасного здійснення виконавчого провадження, суд знаходить за можливе задовольнити подання в частині визначення частки майна боржника і встановити, що розмір частки у праві спільної власності боржника на квартиру АДРЕСА_1 є рівною і становить 1/2 частину квартири.
Разом з тим, в частині накладення арешту на визначену 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. суд вважає відмовити, оскільки такий захід забезпечення виконання судового рішення у виконавчому провадженні покладений саме на державного виконавця у порядку встановленому відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».
Керуючись ст. 443 ЦПК України, ст.ст. 60, 63 СК України, ст.ст. 18, 48 Закону України «Про виконавче провадження», суд,
Подання головного державного виконавця Сквирського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поляруш Алли Миколаївни, про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами - задовольнити.
Визначити, що розмір частки ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 в праві спільної власності з ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 становить 1/2 (одну другу) частину квартири.
В решті заявлених вимог відмовити.
Копію ухвали надіслати для виконання до відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.І. Віговський