Дата документу 15.08.2023 Справа № 336/683/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/683/23 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
№ 22-ц/807/1515/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 (представник позивача адвокат Прядко Денис Володимирович) до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини,

ВСТАНОВИВ

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 02.11.1990 р. між нею та відповідачем укладено шлюб, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.06.2022 р.

Вона є особою з інвалідністю І групи, підгрупи Б, внаслідок загального захворювання і така інвалідність їй встановлена з 20.04.2022 р. довічно. Інвалідність, внаслідок загального захворювання позивачу було встановлено ще під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2

ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, інших джерел доходів не має, тому її матеріальне становище є вкрай нужденним і вона потребує матеріальної допомоги.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, стягнути з відповідача аліменти на її утримання, як непрацездатної дружини, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позову і довічно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначено, що колишній чоловік позивача не виконує обов`язок по утриманню непрацездатної дружини, прожитковий мінімум в контексті статті 75 СК України можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він є недостатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати; факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя; призначення пенсії особі з інвалідністю або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою з інвалідністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти доводів апелянта, посилаючись на отримання позивачем пенсії по інвалідності у розмірі, що забезпечує визначений законодавством прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. Інших доказів щодо потреби у понесенні додаткових витрат, пов`язаних із станом здоров`я, позивач не надала.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.11.1990 року між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.06.2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.5-7).

Під час перебування у шлюбі позивач втратила працездатність, отримала статус особи з інвалідністю першої групи з 20.04.2022 року, що підтверджується копією пенсійного посвідчення НОМЕР_1 від 20.04.2022 року (а.с.8).

Згідно наданої позивачем довідки про доходи № 3990 4595 2995 2912 (а.с.47), ОСОБА_1 отримала у 2022-2023 роках пенсію по інвалідності в розмірі 2319,44 грн. за період з грудня 2022 р. по лютий 2023 р.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Згідно положень ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності, у разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це. Статтею 80 СК України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Аналіз норм статей 75 і 76 СК України дає підстави для висновку про те, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені лише за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом (Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15, від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17 та від 11 жовтня 2018 року у справі № 161/16931/16-ц).

Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена непрацездатна особа, яка не забезпечена доходом у розмірі прожиткового мінімуму на одну особу.

Крім того, із змісту наведеної норми сімейного законодавства вбачається, що нею встановлено умови за існування яких дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Тобто, наведені положення закону чітко і безальтернативно вказують на те, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня становить 2093 грн.

В матеріалах справи наявні довідки про доходи № 3990 4595 2995 2912 (а.с.47), зі змісту яких слідує, що ОСОБА_1 отримала у 2022-2023 роках пенсію по інвалідності в розмірі 2319,44 грн. за період з грудня 2022 р. по лютий 2023 р.

Відтак, колегія суддів доходить висновку, що непрацездатна ОСОБА_1 забезпечена прожитковим мінімумом, встановленим для осіб відповідної категорії (непрацездатних) як на час подання позову, так і на час розгляду його судом, а тому не потребує матеріальної допомоги, що спростовує посилання в апеляційній скарзі на недостатність розміру прожиткового мінімуму для забезпечення потреб позивача.

Крім того, судом правильно враховано, що позивачем не надано будь-яких фактичних, прямих і беззаперечних доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач може надавати матеріальну допомогу позивачу. Клопотань про забезпечення і/або витребування доказів до та під час розгляду справи заявлено не було.

Разом з тим, переконання апелянта щодо необхідності витребування довідки про доходи ОСОБА_2 є безпідставним, оскільки зазначене порушуватиме принципи змагальності та диспозитивності.

До того ж, твердження апелянта щодо неотримання відповіді на адвокатський запит від 09.06.2023 року стосовно витребування вищенаведеної довідки є неспроможними, оскільки такий запит було складено вже після ухвалення оскаржуваного рішення у цій справі 10.05.2023 року. Більше того, враховуючи, що дана справа розглядалася з викликом сторін, представник позивача не скористався своїм процесуальним правом щодо витребування доказів, не клопотав про надання йому додаткового часу для їх отримання а в судовому засіданні зазначив про відсутність будь-яких клопотань, пов`язаних з розглядом справи, що підтверджується протоколом судового засідання від 10.05.2023 року (а.с.62, зворот).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із виснуванням суду першої інстанції щодо не встановлення належними і допустимими доказами того, що відповідач може надавати матеріальну допомогу.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти до висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Зазначених вимог, суд першої інстанції дотримався, а доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права спростовуються матеріалами справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими та безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вказаного, колегія суддів доходить до висновку, що жодними доказами не доведено підтвердження обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог.

Відтак, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивачем не надано доказів як на підтвердження потреби позивача у матеріальній допомозі, так і на можливість відповідача таку допомогу надавати.

Зазначене рішення є мотивованим, узгоджується з іншими встановленими обставинами справи.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2023 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков