Ухвала

15 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 569/12474/22

провадження № 61-11262ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої

діє ОСОБА_2 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 06 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що за час перебування сторін

у зареєстрованому шлюбі, ними придбано транспортний засіб «Renault Laguna», 2007 рок випуску, об`єм двигуна 1995 см3. Вказаний автомобіль вартістю 6 600 доларів США було придбано за її особисті кошти після продажу належної їй квартири та внесення коштів на депозитні рахунки. Нею теж сплачено попередню оплату за митне оформлення транспортного засобу в сумі 87 017 грн та 3 500 доларів США за купівлю-продаж автомобіля. Внаслідок зловживання її довірою спірний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_3 . На час купівлі автомобіля у відповідача були відсутні доходи та заощадження. Придбання майна за період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно було придбане. На даний час автомобілем користується ОСОБА_3 і добровільно повернути автомобіль не бажає. На підставі викладено просила позов задовольнити.

Заперечуючи проти позову, у листопаді 2022 року ОСОБА_3 пред`явив зустрічний позов, відповідно до якого просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін транспортний засіб: легковий автомобіль марки «Renault Laguna», 2007 року випуску, чорного кольору,

з об`єм двигуна 1995 см3, номер шасі НОМЕР_1 та здійснити поділ об`єкта спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3

та ОСОБА_1 зазначеного транспортного засобу шляхом виділу

у власність ОСОБА_3 спірного легкового автомобіля вартістю

130 123 грн, стягнувши на користь ОСОБА_1 65 061,50 грн грошової компенсації за частку неподільної речі.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що сім`я була забезпечена житлом, зокрема подружжю на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 ,

де проживають ОСОБА_1 та їх спільна дитина. Сторонами прийняте спільне рішення про виїзд позивача за межі країни з метою заробітку грошових коштів на придбання транспортного засобу.

Починаючи з листопада 2019 року, на підставі дозволу

на працевлаштування іноземця на території Республіки Польща № 09923/19 від 09 вересня 2019 року, він працював водієм в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Вестон», отримуючи заробітну плату не менше

2 250, 00 злотих на місяць, що згідно з архівом курсу гривні щодо іноземних валют, взятого з офіційного сайту Національного банку України станом на день отримання цього дозволу становило не менше аніж 14 000 грн на місяць. Максимальний розмір заробітної плати разом з преміальними, доплатами та надбавками, отриманої ним в 2020 році, становив

11 600 злотих, що згідно з курсом Національного банку України по відношенню до гривні становило 80 388 грн. Станом на день придбання спірного автомобіля сума заощаджень становила 282 691 грн.

Заощадивши необхідну суму коштів, сторони вирішили придбати легковий автомобіль «Renault Laguna», 2007 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 1995 см3, номер шасі НОМЕР_1 . Вартість транспортного засобу склала 1 400 євро, що еквівалентно до гривні на жовтень 2020 року

43 106 грн, що стверджується договором купівлі-продажу вживаного автомобіля від 13 жовтня 2020 року. Додатковими витратами, які сім`я понесла у зв`язку із придбанням автомобіля, було митне оформлення транспортного засобу у розмірі 87 017 грн та складалося із двох платежів

74 800 грн - 15 жовтня 2020 року та 12 217 грн - 20 жовтня 2020 року. Сукупна сума коштів, витрачених сім`єю на купівлю спірного автомобіля, становила 130 123 грн.

Тому вважав, що автомобіль слід залишити у його власності, а позивачу - сплатити грошову компенсацію за належну частку спірного спільного сумісного майна. Саме такий поділ відповідно статті 71 СК України відповідатиме інтересам сторін, адже ОСОБА_1 не має посвідчення водія, не має навичок та практики водіння, тоді як він має щоденну потребу у користуванні автомобілем.

Ухвалою Рівненського міського суду від 28 листопада 2022 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду, а вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 06 червня 2023 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову

до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіль «Renault», модель «Laguna», 2007 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину автомобіля марки «Renault», модель «Laguna», 2007 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля «Renault», модель «Laguna», 2007 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В задоволенні решти вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову первісного позову та задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом набуття майна. Тобто, застосовуючи норму статті 60 СК України

та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, слід встановити не тільки факт набуття спірного майна під час шлюбу,

але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти

або спільна праця подружжя. Тому з огляду на доведеність відповідачем тих обставин, що спірний автомобіль придбано за час шлюбу сторін

та за спільні кошти ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , судом визнано його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін.

При цьому суд не погодився із поділом спірного майна шляхом виділу його у власність ОСОБА_3 зі стягненням компенсації частки вартості транспортного внаслідок того, що річ є неподільною. Щодо ОСОБА_1 , то вона заперечила проти отримання грошової компенсації, а відповідачем відповідної грошової суми не було внесено на депозитний рахунок, тому за кожною зі сторін визнано право на ідеальну частку автомобіля марки «Renault» модель «Laguna», 2007 року випуску, чорного кольору, з об`єм двигуна 1995 см3, номер шасі НОМЕР_1 , та залишено його

у спільній частковій власності.

Оскільки задоволення зустрічного позову виключає обґрунтованість первісних вимог, судом відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1

27 липня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, подала

до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 06 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення її первісного позову, а зустрічний позов ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини,

яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації,

що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено,

що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Предметом позову у цій справі є визнання майна особистою приватною власністю та визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. При цьому сукупність коштів, витрачених на придбання автомобіля становила 130 123 грн. Тобто ціна позову становить 130 123 грн, яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 250 = 671 000 грн).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись

з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять

до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, справа № 569/12474/22 не підлягає касаційному перегляду в силу вимог закону, які відповідають критеріям правової визначеності

та передбачуваності.

При цьому, Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі

з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання

на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що апеляційним судом не враховано правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, як на підставу касаційного оскарження судових рішень в цій справі, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених

у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві

на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно

тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ,

які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Рівненського апеляційного суду від 06 червня

2023 року про можливість її оскарження в касаційному порядку

не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

За наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 06 червня

2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук

І. М. Фаловська