Номер провадження: 22-ц/813/5220/23
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.,

суддів: Назарової М.В.,Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Вінжановської К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2023 року

у цивільній справі про стягнення суми надмірно нарахованих та відшкодованих пільг на комунальні послуги

учасники справи:

позивач Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради,

відповідачка ОСОБА_1 ,

встановив:

У листопаді 2022 року Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив стягнути з відповідачки суму надмірно нарахованих та відшкодованих пільг 50 % на комунальні послуги у розмірі 24 278 гривень 72 копійки, вирішити питання стосовно судового збору.

Позов мотивований тим, що відповідачка ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в базі даних Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, як член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

Так, відповідно до ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та п. 5 ст. 51 Бюджетного кодексу України відповідачка разом із сином, ОСОБА_2 , 2003 р.н., та матір`ю-пенсіонеркою, ОСОБА_3 , 1943 р.н., до 30 червня 2020 року користувались правом на 50-відсоткову знижку при оплаті за комунальні послуги в межах норм, передбачених чинним законодавством.

З 01 жовтня 2019 року монетизовані пільги на оплату житлово-комунальних послуг відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 373 «Деякі питання надання житлово-комунальних субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій формі».

Оскільки ОСОБА_1 не звернулася із заявою про виплати пільги готівкою, пільги у безготівковій формі призначалися їй в автоматичному режимі.

До Управління соціального захисту населення в Київському районі надійшла інформація щодо реєстрації 23 вересня 2017 року шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , тому з 30 червня 2020 року пільги члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни відповідачці призупинено до з`ясування обставин.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2023 року у задоволенні позову Департамента праці та соціальної політики Одеської міської ради відмовлено.

На вказане рішення суду першої інстанції позивач 06 березня 2023 року подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на обставини якими обґрунтовується позов, вказує про свою незгоду з висновками суду про відмову в задоволення позовних вимог з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення, тому просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Департамента праці та соціальної політики Одеської міської ради.

За доводами апеляційної скарги, зазначення судом про звернення позивача до суду поза межами строку позовної давності є помилковим, водночас скаржник зауважує, що згідно п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, ст. 357, цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Крім того скаржник вважає, що суд безпідставно керувався вимогами ст. 1215 ЦК України, оскільки позивач не обґрунтовує свої вимоги положеннями цієї норми.

26 березня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечуючи проти її задоволення, наполягала на законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення суду.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2, ч.5 ст.263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову Департамента праці та соціальної політики Одеської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено підстав позову, і не надано доказів на підтвердження звернення до суду з цим позовом в межах строку позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, як таким, що відповідає обставинам справи, поряд з цим, вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення, виходячи з такого.

Так, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про недоведеність підстав позову, зокрема, обставин стосовно обов`язку відповідачки повідомляти структурний підрозділ з питань соціального захисту населення про зміни обставин, які можуть вплинути на отримання пільг, і що відповідачку повідомлено про необхідність повернення надміру нарахованих пільг та зауважує про таке.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову з вказаних підстав, зокрема, недоведеності обставин якими обґрунтовується позов, поза увагою суду залишилось те, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд першої інстанції мав керуватися Положенням про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скріпленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива (далі Положення №848), затвердженем постановою Кабінету Міністрів України №848 від 21.10.95 "Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива" (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), яке регулює умови призначення та порядок надання громадянам щомісячної адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату користування житлом або його утримання та комунальних послуг.

Абзацем 2 пункту 5-1 Положення №848 передбачено, що районні, районні у містах Києві і Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах (у разі їх створення) рад або утворені ними комісії можуть приймати рішення щодо призначення субсидії у випадках, не передбачених цим Положенням. Фінансування таких субсидій здійснюється за рахунок коштів місцевих бюджетів.

За обставинами цієї справи відповідачка користувалась правом на 50-відсоткову знижку при оплаті за комунальні послуги в межах норм, передбачених законодавством на підставі ст. 15 ЗУ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та п.5 ст. 51 Бюджетного кодексу України.

Пунктом 14 Положення №848 передбачено, що громадянин, якому призначено субсидію, зобов`язаний протягом місяця поінформувати структурний підрозділ з питань соціального захисту населення про зміну складу зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб (орендарі - про осіб, які фактично проживають), їх соціального статусу, переліку отримуваних житлово-комунальних послуг, умов їх надання, виконавців житлово-комунальних послуг, купівлю товарів або оплату послуг, передбачених підпунктом 5 пункту 5 цього Положення, шляхом подання відповідних документів.

Окрім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України N 117 від 29 січня 2003 року, з метою удосконалення обліку осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою Кабінет Міністрів України постановлено, зокрема:

1. Запровадити Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі - Реєстр).

2. Затвердити Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі Положення №117).

Відповідно до п. 1 Положення №117 (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі - Реєстр), - автоматизований банк даних, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із законами України, отримують пільги, передбачені для педагогічних, медичних, фармацевтичних працівників, працівників бібліотек, музеїв, спеціалістів із захисту рослин та працівників культури в сільській місцевості і селищах міського типу (далі - пільговики), отримують соціальні стипендії, державну допомогу постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей.

Реєстр складається з баз даних Мінсоцполітики, Міністерства соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад.

Згідно з п. 8 Положення №117 у разі коли у складі сім`ї пільговика відбулися зміни, що потребують коригування включеної до Реєстру інформації, він повідомляє про це уповноважений орган.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності (ст. 68 Конституції України), апеляційний суд вважає безпідставними посилання суду першої інстанції стосовно не надання позивачем підписаної відповідачкою заяви у якій би остання прийняла на себе обов`язок протягом місяця повідомляти структурний підрозділ з питань соціального захисту населення про зміни обставин, які можуть вплинути на отримання пільг, зокрема зміни складу сім`ї, які зареєстровані або фактично проживають, джерел доходу та інше), оскільки відповідний обов`язок отримувача субсидії визначений законодавчо п. 14 Положення №848 та п. 8 Положення №117.

Також, враховуючи положення ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, апеляційний суд вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про відсутність доказів щодо звернення відповідачки із заявою про призначення пільги та дати такої заяви.

Так, із відзиву на позовну заяву та апеляційну скаргу убачається, що відповідачкою не заперечується факт користування правом на 50-відсоткову знижку при оплаті за комунальні послуги, як члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

На правильне застосування вказаних норм звертав увагу Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року за наслідками розгляду справи N 545/163/17 (касаційне провадження N 61-33727сво18).

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі N 753/15556/15-ц (провадження N 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі N 607/4570/17-ц (провадження N 61-29030св18).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За розрахунком Департамента праці та соціальної політики Одеської міської ради розмір переплати бюджетних коштів за період з вересня 2019 року по червень 2020 року становить 24 278 гривень 72 копійки.

Сума надмірно перерахованої (виплаченої) субсидії є майном, збереженим без достатньої правової підстави, а тому на правовідносини з повернення цієї суми поширюються приписи глави 83 ЦК України.

У разі коли громадянин добровільно не повернув надміру перераховану (виплачену) суму субсидії, питання про її стягнення органи, що призначають субсидії, вирішують у судовому порядку.

Апеляційний суд вважає, що позивачем спростована презумпція добросовісності виплати набувача, яка у порушення вимог п. 14 Положення не повідомила протягом місяця структурний підрозділ з питань соціального захисту населення про зміну власного соціального статусу, яка вливає на право отримання нею пільг. Також, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідачка, обізнана принаймні з дня отримання копії позовної заяви Департаменту надміру сплачені суми субсидії добровільно не повернула.

Вказане свідчить про доведеність позивачем підстав позову.

Отже висновок суду про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем обставин, якими обґрунтовуються вимоги є помилковим.

Разом з цим, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про ненадання позивачем доказів на підтвердження звернення до суду з цим позовом в межах строку позовної давності.

Оцінюючи дотримання позивачем строків, визначених ст. 257 ЦК України апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі N 641/76/17 зазначено, що: "у цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються:

(а) прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимоги, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України) відсутня вимога про стягнення надмірно виплаченої субсидії.

(б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову. Не поширюється позовна давність на вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду прийняте за таким позовом тільки констатує нікчемність правочину, адже його нікчемність встановлена в нормі закону. Натомість сутність вимоги про стягнення надмірно виплаченої субсидії не виключає застосування до неї позовної давності".

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Як убачається з матеріалів справи Департамент звернувся до суду з вказаним вище позовом у листопаді 2022 року, який мотивований порушенням відповідачкою його прав у наслідок неповідомлення останньою у місячний строк про укладення нею 23 вересня 2017 року шлюбу.

Водночас в обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності Департамент не наводить жодних обставин, зазначаючи лише про те, що нарахування пільг відповідачці у зв`язку з укладання нею шлюбу призупинено з червня 2020 року.

Тож, позивач не тільки не надав жодного доказу поважності пропуску ним строку позовної давності, а і взагалі не зазначив коли саме довідався про порушення його цивільного права, не зазначив з якого джерела та за яких обставин дізнався про порушення такого права та не вказав про існування будь-яких поважних причин, що завадили йому дізнатися про своє порушене право вчасно.

Отже позивач звернувся до суду з цим позовом поза межами строків позовної давності, і підстави для його поновлення відсутні.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, N 22083/93, N 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), N 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Отже враховуючи, що право позивача дійсно порушене, але строк позовної давності сплив, про що заявлено іншою стороною у спорі, зокрема, відповідачкою, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для відмови у позові через сплив позовної давності.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Підсумовуючи наведене вище, апеляційний суд вважає вірним висновок суду про відмову в задоволенні позову, водночас на підставі ч. 4 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення з вказаних вище підстав потрібно змінити,виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 382 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови буде складено 31 липня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: М.В. Назарова

В.В. Кострицький