КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6285/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 липня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області, постановлену у складі судді Пінкевич Н.С. в м. Київ 02 лютого 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_3 ,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В лютому 2023 року ОСОБА_4 звернулася до суду із даною заявою, просила видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_3 аліменти на її користь на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку на дитину щомісяця, починаючи з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заяву мотивувала тим, що 17 листопада 2015 року нею було укладено шлюб із ОСОБА_3 , в якому народжено дитину ОСОБА_5 , боржник матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина не надає, весь тягар утримання малолітньої дитини знаходиться на заявниці.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2023 року у видачі судового наказу відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність ухвали, порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2023 року та направити справу для розгляду для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що перелік підстав для відмови у видачі судового наказу зазначено у ч. 1 ст. 165 ЦПК України і цей перелік є вичерпним.

При цьому ч. 9 ст. 165 ЦПК України дійсно носить імперативний характер і висновок суду у цій частині є правильним, однак, виходячи зі змісту та логічного взаємозв`язку ч. 4-9 ст. 165 ЦПК України, можна дійти висновку, що відсутність інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) боржника є безальтернативною підставою для відмови у видачі судового наказу у разі подання заяви про видачу судового наказу за загальними правилами підсудності, тобто за місцем проживання (перебування) боржника, натомість у цій справі заява подана за правилами альтернативної підсудності за місцем проживання заявника, відтак неотримання судом інформації про зареєстроване місце проживання боржника не може бути підставою для відмови у видачі судового наказу, оскільки не свідчитиме про порушення правил підсудності.

Частини 4-9 ст. 165 ЦПК України встановлюють алгоритм дій судді з метою визначення підсудності заяв про видачу судового наказу, що, зокрема, підтверджується змістом ч. 4, яка сформульована таким чином: «Суддя з метою визначення підсудності…», і норма так сформульована з метою недопущення порушень правил підсудності, що є однією з підстав для відмови у видачі судового наказу (п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України).

У даній справі підсудність судом визначена - це підсудність за місцем фактичного проживання заявника, що є її правом в силу вимог ст. 28 ЦПК України. Отже, встановлення місця проживання боржника не має правового значення для визначення підсудності у даній справі, зважаючи на подання ОСОБА_1 заяви за місцем її проживання, що було перевірено судом та з чим суд погодився в оскаржуваній ухвалі. Оскільки порушень правил підсудності при подачі ОСОБА_1 заяви не вбачається, по справі відсутні підстави для відмови у видачі судового наказу згідно п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Посилання ж суду на те, що ч. 9 ст. 165 ЦПК України є самостійною підставою для відмови у видачі судового наказу, є помилковими, оскільки дана правова норма нерозривно пов`язана з усією нормою ст. 165 ЦПК України, застосовується у разі подання заяви про видачу судового наказу за загальними правилами підсудності (ст. 27 ЦПК України), встановлюючи наслідки отримання судом інформації, яка не дає можливості встановити зареєстроване місце проживання боржника, що свідчитиме про порушення правил підсудності у разі розгляду такої заяви судом та, відповідно, становитиме підставу для відмови у видачі судового наказу згідно п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України. При цьому підстави для відмови у видачі судового наказу, встановлені ч. 1 ст. 165 ЦПК України, є вичерпними.

При цьому праву заявниці на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу за вимогами, передбаченими ч. 1 ст. 161 ЦПК України, кореспондує право боржника звернутися до суду з заявою про скасування судового наказу в порядку, визначеному ст. 170 ЦПК України.

Посилалась на положення ст. 2 ЦПК України, вказувала, що надмірний формалізм у трактуванні національного законодавства згідно усталеної практики ЄСПЛ визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу віднесена до п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання дитини в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Заявником вказано місце свого проживання АДРЕСА_1 , а також місце проживання платника аліментів АДРЕСА_2 (а. с. 1).

До заяви про видачу судового наказу додано копії документів, що посвідчують особу, боржника та стягувача, копію свідоцтва про народження дитини, копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , копії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи щодо заявника ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_5 (а. с. 13, 14).

З копії паспорту ОСОБА_3 , згідно останніх даних про місце реєстрації, вбачається, що відповідач 31 серпня 2011 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 12).

Згідно відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, ОСОБА_3 зареєстрованим по м. Києву та Київській області не значиться. Згідно відповіді відділу реєстрації місця проживання громадян та формування і ведення реєстру територіальної громади Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 не зареєстрований (а. с. 20 - 21).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Згідно ч. 4 ст. 165 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, не пізніше наступного дня з дня отримання заяви про видачу судового наказу перевіряє зазначене у заяві місцезнаходження боржника за відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно ч. 5 - 7 ст. 165 ЦПК України у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання (перебування) особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Апеляційний суд враховує, що наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Отже, зважаючи на визначений процесуальним законом порядок розгляду та звернення до виконання судового наказу, обов`язковою умовою для його видачі є встановлення зареєстрованого місця проживання фізичної особи - боржника.

Згідно ч. 8 ст. 165 ЦПК України якщо за результатами розгляду отриманих судом відомостей про місцезнаходження боржника - юридичної особи або фізичної особи - підприємця буде встановлено, що заява про видачу судового наказу не підсудна цьому суду, суд не пізніше десяти днів з дня надходження заяви постановляє ухвалу про передачу заяви про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами за підсудністю.

Згідно ч. 9 ст. 165 ЦПК України у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Тобто, підставою для відмови судом у видачі судового наказу на підставі частини 9 цієї статті є отримання судом витребуваної інформації та неможливість встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника.

На підставі вищевикладеного, з`ясувавши в порядку ч. 5 - 7 ст. 165 ЦПК України, що місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника зареєстроване у встановленому законом порядку встановити неможливо, суд першої інстанції правомірно керувався ч. 9 ст. 165 ЦПК України та відмовив ОСОБА_1 у видачі судового наказу.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки вони відповідають обставинам справи і здійснені з застосуванням норми процесуального права, яка підлягала застосуванню.

Заявником в апеляційній скарзі не заперечується, що отримана судом з відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи інформація дійсно не дає суду можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника.

Доводи апеляційної скарги, що перелік підстав для видачі судового наказу є вичерпним і наведений у ч. 1 ст. 165 ЦПК України, а заява про видачу судового наказу подана з дотриманням правил альтернативної підсудності за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, так як заявник зареєстрована у, АДРЕСА_1 , відхиляються апеляційним судом як помилкові і такі, що ґрунтуються на власному помилковому тлумаченні заявником норм процесуального права.

Крім того, апеляційний суд враховує, що підставою для відмови у видачі судового наказу стала не норма, зазначена у п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, а ч. 9 ст. 165 ЦПК України.

Приписи ч. 9 ст. 165 ЦПК України є спеціальною нормою, якою встановлена окрема імперативна підстава для відмови у видачі судового наказу, а відтак, посилання заявника на право звернення із заявою про видачу судового наказу за правилами альтернативної підсудності, встановленої ч. 1 ст. 28 ЦПК України, є безпідставними та не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 161 ЦПК України, особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Тобто в даному випадку законодавцем встановлено, що стягувач, встановивши інформацію про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника, не позбавлений можливості звернутись до суду з повторною заявою про видачу судового наказу, або звернутися з позовною заявою в порядку спрощеного провадження, в тому числі і за правилами альтернативної підсудності.

Також апеляційним судом враховується, що без встановлення зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання фізичної особи - боржника, суд буде позбавлений можливості виконати вимоги ст. 169 ЦПК України щодо надсилання судового наказу боржнику, що в свою чергу призведе до неможливості набрання судовим наказом законної сили (ч. 1 ст. 172 ЦПК України).

Натомість, звернення ОСОБА_1 до суду з позовною заявою в порядку спрощеного позовного провадження за умов відсутності інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника не перешкоджає відкриттю провадження в справі відповідно до ч. 10 ст. 187 ЦПК України, оскільки подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, та відповідно ухваленню судового рішення в порядку позовного провадження, що буде належним процесуальним способом захисту її права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З приводу цього прецедентним є рішення ЄСПЛ у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулюванню з боку держави.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги щодо надмірного формалізму суду першої інстанції у трактуванні національного процесуального законодавства та неправомірне обмеження права на доступ до суду, з огляду на встановлення судом першої інстанції підстав, якими видача судового наказу імперативно заборонена (ч. 9 ст. 165 ЦПК України) і альтернативної процесуальної поведінки суду на власний розсуд не передбачає.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду і переоцінки доказів, та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.