КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/5011/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Київ

Справа № 752/16850/14-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Колдіної О.О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання та визнання майна особистою приватною власністю

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та визнання права власності,

встановив:

В жовтні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м., особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з липня 2006 року по грудень 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. З червня 2010 року у зв`язку із розпадом сім`ї, позивач пішов із сім`ї, почав окремо проживати за іншою адресою, за місцем своєї реєстрації. Позивач посилається на те, що фактично з червня 2010 року сім`я перестала існувати, оскільки жодних сімейно-шлюбних стосунків сторони у справі не підтримували, проживали окремо, спільного господарства не вели, мали окремі бюджети.

В червні 2012 року позивачем за власні кошти на підставі договору купівлі-продажу придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що хоча придбання вказаної вище квартири відбулось і у період, коли сторони по справі перебували у офіційно зареєстрованому шлюбі, однак враховуючи, що з 2010 року не проживали однією сім`єю та шлюбні стосунки були припинені, зазначена квартира є його особистою приватною власністю позивача.

Оскільки він має намір продати дане нерухоме майно, однак, зважаючи на те, що квартира юридично була придбана у зареєстрованому шлюбі і для її реалізації необхідна згода відповідача, якої вона не надає, позивач просив в судовому порядку визнати спірну квартиру його особистою власністю.

24 лютого 2015 року позивачем ОСОБА_2 подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просить встановити факт окремого проживання сторін з червня 2010 року по 11.12.2013 року, та визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м., особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

У березні 2015 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, посилаючись на те, що вона була придбана за час перебування у шлюбі. Дана квартира була придбана ще в 2002 році і лише формально оформлена на ім`я брата позивача, і після її придбання ОСОБА_2 використовував її як офіс для здійснення нотаріальної діяльності. Відповідач зазначає, що факт придбання квартири у шлюбі визнає і сам позивач, оскільки, здійснюючи оформлення договору купівлі-продажу квартири у свого брата 20.06.2012 р., він отримував у неї згоду на укладання такої угоди.

В подальшому ОСОБА_1 15.05.2015 р. подана заява про зміну предмету позову, в якій просить з врахуванням частки трьох дітей визнати за нею право власності на 4/5 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м.

18 травня 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва у даній справі ухвалено рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 і визнання за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду м.Києва від 30 вересня 2015 року скасовано та направлено справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 25 травня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

12 жовтня 2018 року ОСОБА_2 подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої останній просить визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_2 до моменту її продажу в жовтні 2017 року, оскільки вона придбана за особисті кошти та встановити факт припинення шлюбних відносин між сторонами з червня 2010 року.

07.12.2018 р. справа відповідно до розпорядження керівника апарату суду № 4592 від 06.12.2018 р. в порядку повторного автоматизованого розподілу прийнята в провадження судді Голосіївського районного суду м.Києва Колдіної О.О. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

24.02.2021 року судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті.

04.11.2022 року відповідачем ОСОБА_1 була подана заява про зміну предмету зустрічного позову, однак судом було відмовлено у її прийнятті, оскільки вона подана після вирішення питання про закриття підготовчого провадження.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання та визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та визнання права власності відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції про недоведеність факту припинення між сторонами шлюбних стосунків з червня 2010 року спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Факт окремого проживання підтвердила в ході судового розгляду і сама відповідач. Висновки суду є такими, що не відповідають встановленим в ході судового розгляду обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує, що позивач просив визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру у зв`язку із тим, що вона була набута ним під час окремого проживання із відповідачем, у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин, отже до предмета доказування входили обставини, які підтверджують факт окремого проживання сторін. В ході судового розгляду справи судом встановлено та відображено в оскаржуваному рішенні, що « ОСОБА_1 з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_2 ».

Зазначає, що суд першої інстанції, відхиляючи Акт КП «Центральний Подільського району м. Києва» від 08 грудня 2014 року, наданий позивачем, зазначив, що він не містить відомостей про не проживання в зазначеній квартирі відповідача та неповнолітніх дітей, ведення ними спільного господарства, наявність взаємних прав та обов`язків, а отже не є допустимим і достатнім доказом. В той же час, в ході судового розгляду при дослідженні інших доказів, суд першої інстанції встановив факт проживання відповідача з дітьми за іншою адресою, що давало суду підстави прийняти наданий позивачем Акт у якості належного та допустимого доказу, оскільки в сукупності з іншими доказами він свідчив про те, що сторони разом не проживають. Відхиляючи вказаний доказ, суд протирічить сам собі, оскільки за встановленого факту проживання відповідача за іншою адресою, який був встановлений безпосередньо з пояснень відповідача, суд посилається на те, що наданий позивачем Акт не містить відомостей про не проживання в зазначеній квартирі відповідача та неповнолітніх дітей.

Крім того, судом також були незаконно відхилені показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які в ході допиту підтвердили, що позивач з 2010 року проживає в кв. АДРЕСА_3 без відповідача. Також, під час первісного розгляду даного спору Голосіївським районним судом міста Києва, яким позов ОСОБА_2 був задоволений, були допитані й інші свідки, покази яких під час повторного розгляду справи судом першої інстанції не були враховані.

Стверджує, що суд не надав належної оцінки також і поясненням відповідача, викладеними нею у відзиві по справі. Відповідач визнає, що з літа 2010 року вони разом із відповідачем не проживали. Тобто факт окремого проживання позивача та відповідача підтверджувався як наявними в матеріалах справи доказами, так і відповідачем. В усіх заявах по суті справи відповідач визнає факт окремого проживання із позивачем. Показами свідків підтверджується той факт, що позивач із відповідачем не вели спільного господарства, не були пов`язані спільним побутом, не мали один перед одним якихось прав або обов`язків. Про цей факт свідчить також та обставина, що у 2013 році позивача доглядала стороння йому людина, а не його дружина, яка стверджує, що вона нібито хотіла зберегти шлюб.

Наголошує, що факт окремого проживання позивача та відповідача був також встановлений рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року по справі № 758/3156/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Звертає увагу на те, що оскільки у позивача та відповідача троє спільних дітей і вони, як було встановлено судом першої інстанції, проживають разом із відповідачем, позивач мав право бачитись із своїми дітьми, виховувати їх, а також зобов`язаний був нести обов`язки з їхнього утримання, оздоровлення. Саме цими обставинами пояснюється проведення спільного відпочинку із дітьми та відповідачем, що є цілком нормальним, адже батько бажає бачитись зі своїми дітьми, утримувати їх, возити на відпочинок, оскільки батьківські обов`язки не припиняються навіть, якщо шлюб між жінкою та чоловіком розірваний.

Стверджує, що позивач ніколи не утримував відповідача, як зазначає суд, а надавав гроші на утримання своїх дітей, які проживали разом із матір`ю, адже це його обов`язок, передбачений законодавством. Суд першої інстанції безпідставно встановив факт утримання позивачем відповідача з 2010 по 2013 рік за відсутності будь-яких доказів в матеріалах справи. В оскаржуваному рішенні суд також не пояснює, яким чином підтверджується факт наявності у сторін спільного бюджету, якщо сторони разом не проживали, а будь-яких доказів утримання позивачем відповідача в матеріалах справи немає. Також є незрозумілими висновки суду про те, що позивач подарував відповідачу автомобіль. Жодних доказів дарування автомобіля позивачем відповідачу матеріали справи не містять.

Вказує, що з обставин, які були встановлені судом першої інстанції вбачається, що в позивач вносив та знімав кошти з належних йому рахунків також у 2010 і 2011 році, тобто в той час, коли він із відповідачем вже не проживали разом, а отже зазначені кошти також були ним набуті за час окремого проживання у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин, а отже були його особистою приватною власністю. Таким чином, висновки суду першої інстанції про недоведеність факту придбання спірної квартири за особисті кошти позивача, є безпідставними.

Зазначає, що на підтвердження того, що кошти на рахунках позивача є його особистими коштами свідчить той факт, що нотаріус (яким був позивач) не приймає розрахунки в доларах США, а отже кошти на рахунках ОСОБА_2 ніяк не могли бути отримані ним від здійснення нотаріальної діяльності. Встановивши, що позивач зняв грошові кошти з особистих валютних рахунків, суд не мав права вимагати у позивача додаткових доказів на підтвердження походження коштів. Суд безпідставно не врахував посилання відповідача на те, що спірна квартира в 2002 році фактично була придбана ОСОБА_2 і лише формально оформлена на його брата - ОСОБА_2 , оскільки договір купівлі-продажу квартири від 18.03.2002 року не визнавався фіктивним у встановленому законом порядку або ж недійсним в частині покупця. З уточненої позовної заяви, яка подавалась позивачем, також вбачається, що він теж стверджував, що квартира була придбана його братом ще у 2002 році, а фактично її купував позивач.

Отже, обидві сторони стверджували перед судом, що спірна квартира була фактично придбана за кошти позивача у 2002 році, тобто до укладення шлюбу між сторонами, а в 2012 році лише формально була переоформлена з ОСОБА_5 на ОСОБА_2 . Відповідач неодноразово визнавала в ході розгляду цієї справи, що вона не мала відношення до купівлі спірної квартири, фактично квартира була придбана у 2002 році до укладення шлюбу за особисті кошти позивача, але оформлена на його брата у 2012 році, кошти за купівлю спірної квартири позивачем не передавались, а сама квартира ніколи не використовувалась в інтересах сім`ї, а була офісом.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та в цій частині ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, за час перебування у шлюбі, за попередньою згодою позивача за зустрічним позовом, було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Титульний власник - ОСОБА_2 . Право власності підтверджується договором купівлі-продажу від 20 червня 2012 року.

15 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу від 15 жовтня 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Івановим П.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №180. Таким чином, ОСОБА_2 15 жовтня 2017 року без достатніх правових підстав та згоди ОСОБА_1 незаконно відчужив спірну квартиру, що належать їм на праві спільної сумісної власності, а тому, договір купівлі-продажу від 15 жовтня 2017 року слід визнати недійсним. У зв`язку із виявленим порушенням прав позивача та з метою ефективного способу захисту порушеного права, сторона позивача за зустрічним позовом подала заяву про зміну предмета позову, однак судом було відмовлено у прийнятті, оскільки вона подана після вирішення питання про закриття підготовчого провадження.

Судом першої інстанції у цій справі необґрунтовано було відмовлено у поверненні до підготовчого провадження та вирішенні питання про прийняття до розгляду заяви про зміну предмета позову, що дозволило використати ефективний спосіб захисту порушеного права у справі, яка розглядається судами України більше 8 років.

Оскільки, договір купівлі-продажу від 15 жовтня 2017 року укладений без згоди іншого співвласника, то в силу вимог законодавства такий договір підлягає визнанню недійсним, а тому вимоги відповідача ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав доводи поданої ним апеляційної скарги та просив задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 просили задовольнити апеляційну скаргу відповідача, а в задоволенні апеляційної скарги позивача - відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення позивача та відповідача, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 29 липня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2013 року було розірвано.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2014 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2013 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що з 2010 року сторони шлюбно-сімейні відносини не підтримують, спільне домашнє господарство не ведуть, тривалий час шлюб існує формально. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Сторони мають трьох спільних дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з дітьми постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

20 червня 2012 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбав у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була придбана ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_1 , як дружини, заява про що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.М.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту припинення шлюбних відносин його з відповідачем з червня 2010 року, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду не здобуто судом та не надано позивачем належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження припинення між сторонами шлюбних стосунків з червня 2010 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання кв. АДРЕСА_1 його особистою власністю до моменту її відчуження 05.10.2017 р. , суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно з довідками ПАТ «Полтава -Банк» № 77/06, № 627/06, 473/06, 76/06, № 78/06, в період з 01.01.2011 р. по 31.12.2011 р. з рахунку позивача НОМЕР_1 , відкритому у відділенні «Київське регіональне управління «ПАТ «Полтава-Банк» видано кошти в сумі 270060 гривень та прийнято на зазначений рахунок кошти в сумі 284834,71 гривня, 18.09.2007 р. з рахунку № НОМЕР_2 , відкритому у Філії АБ «Полтава-Банк» видано кошти в сумі 318823 доларів США 44 центи, 08.10.2008 р. з рахунку позивача № НОМЕР_2 в Філії АБ «Полтава-Банк» у м. Києві позивачу видано кошти в сумі 345110 євро, за період з 01.08.2010 по 31.12.2010 р. з рахунку позивача № НОМЕР_1 у відділенні «Київське регіональне управління «ПАТ «Полтава-Банк» позивачу видано кошти в сумі 20800 гривень та прийнято на рахунок кошти в сумі 27329,98 гривень, за період з 01.01.2012 р. по 31.05.2012 р. з рахунку позивача № НОМЕР_1 у відділені ПАТ «Полтава-Банк» позивачу видано кошти в сумі 23100 та прийнято на рахунок кошти в сумі 32350 гривень, за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2011 р. з рахунку позивача в ПАТ «Полтава-Банк» видано кошти в сумі 32000 євро та прийнято на поточний рахунок НОМЕР_3 євро.

Відповідно до довідки від 23.10.2014 р., виданої Податковою інспекцією у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві (а.с.144, т.с.1) ОСОБА_1 в період з 01.01.2008 р. по 31.12.2012 р. мала сукупний дохід від підприємницької діяльності в сумі 1012500 гривень.

Позивач, зазначаючи, що кошти, які знаходились на рахунках в ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК» є його особистим майном, не надає доказів щодо джерела походження таких коштів.

Як вбачається зі змісту довідки № 473/06, виданої ПАТ «Полтава-Банк» (а.с. 227 т.3), вона видана приватному нотаріусу Тесленку А.О., а отже зазначений рахунок був відкритий позивачем в зв`язку із здійсненням професійної діяльності і отримані кошти від такої діяльності в період шлюбу є спільним майном подружжя.

Отже, за відсутності доказів на підтвердження того, що грошові кошти, які знаходились на рахунках в ПАТ «Полтава-Банк», належали особисто позивачу, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що придбана кв. АДРЕСА_1 є особистим майном позивача.

Крім того, суд враховував, що відповідач також мала відповідний дохід, достатній для придбання квартири, вартість якої відповідно до договору купівлі-продажу від 20.06.2012 р. становила 109 543 гривні.

За викладених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 в зв`язку з відсутністю достатніх, належних доказів на підтвердження припинення між сторонами шлюбних стосунків з червня 2010 року та належності спірної квартири особисто позивачу.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що 05.10.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є продаж квартири АДРЕСА_1 . Спірна квартира була відчужена позивачем без згоди відповідача, а отримані від реалізації квартири кошти не були використані в інтересах сім`ї, оскільки доказів зворотного суду не надано.

Отже, вимоги відповідача за зустрічним позовом про визнання за нею права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , не є належним способом захисту та не можуть бути задоволені судом з огляду на те, що на момент розгляду справи спірна квартира була відчужена.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач набуває право на отримання компенсації вартості її частки у спільному майні подружжя, однак такі вимоги не заявлялись.

Проте колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що висновки зроблені судом з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте ним, нею за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Згідно з ч.7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) вказано, що «коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду».

У постанові Верховного Суду від 08 липня 2021 року у справі № 918/56/20 (918/1185/20) зазначено: «належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Визначення позивачем у справі складу сторін має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Звертаючись до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_1 у жовтні 2014 року, позивач ОСОБА_2 просив визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю, посилаючись на те, що придбав зазначену квартиру за свої особисті кошти та під час роздільного проживання з відповідачем, з якою на той час ще перебував у зареєстрованому шлюбі. Необхідність звернення до суду з даним позовом викликана тим, що він має намір продати вказану квартиру, проте формально йому необхідна згода дружини, проте відповідач такої згоди не надає, не зважаючи на те, що жодного відношення до вказаної квартири не має.

24 лютого 2015 року позивачем ОСОБА_2 подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив встановити факт окремого проживання сторін з червня 2010 року по 11.12.2013 року, та визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м., особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

У березні 2015 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, посилаючись на те, що квартира є спільним сумісним майном подружжя, набутим за час шлюбу. При цьому також вказує, що фактично зазначена квартира була куплена на кошти позивача у 2002 році і лише формально оформлена на його брата. З того часу квартира використовувалась як офіс нотаріальної контори позивача, а 20 червня 2012 року, оформляючи договір купівлі-продажу квартири у брата, позивач отримував згоду дружини на вказану угоду.

15 травня 2015 року ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмету позову, в якій просила з врахуванням частки трьох дітей визнати за нею право власності на 4/5 квартири АДРЕСА_1 .

18 травня 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва у даній справі ухвалено рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 і визнання за нею в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року скасовано та направлено справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

12 жовтня 2018 року ОСОБА_2 була подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просить визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_2 до моменту її продажу в жовтні 2017 року, оскільки вона придбана за особисті кошти та встановити факт припинення шлюбних відносин між сторонами з червня 2010 року.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_2 наголошував на тому, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти на ім`я брата ОСОБА_5 у 2002 році та використовувалась як офіс приватного нотаріуса. Також позивач звертав увагу, що відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції визнавала факт придбання квартири за особисті кошти позивача у 2002 році.

Як встановлено з матеріалів справи, спірною є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 52,4 кв.м., складається з двох жилих кімнат, площею 30,7 кв.м.

Вказана квартира була придбана ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 18 березня 2002 року , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Плохутою Б.П. ( а.с. 114, т.1).

Відповідно до реєстраційного посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності ОСОБА_2 , адресою розташування його робочого місця як приватного нотаріуса з 30 травня 2002 року була адреса спірної квартири ( а.с. 166, т. 1).

20 червня 2012 року між ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_11 , та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким позивач придбав у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 за 109 543 грн. ( а.с. 113, т. 1).

Зазначена квартира була придбана ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_1 , як дружини, заява про що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.М. ( а.с. 124, т. 1).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 05 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусам Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. за реєстровим № 180, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_1 за 109 330 грн. ( а.с. 96, т. 3).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 просить визнати спірну квартиру його особистою приватною власністю до моменту її продажу в жовтні 2017 року, а відповідач ОСОБА_1 просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 4/5 спірної квартири.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність відмови суду першої інстанції у прийнятті до розгляду заяви про зміну предмету позову щодо визнання договору купівлі-продажу від 05.10.2017 року недійсним, наполягає на визнанні за нею права власності на частину спірної квартири в порядку поділу майна подружжя.

Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи, з 05 жовтня 2017 року спірна квартира належить на праві власності іншій особі , яка не залучена до участі у справі.

У постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) Верховний Суд зазначив, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, не прийнявши заяву про зміну предмета позову, в якій ОСОБА_1 заявила позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, залучивши нового власника квартири ОСОБА_7 , та в порядку поділу майна подружжя просила визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на частину спірної квартири за кожним, - не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, в уточненій позовній заяві, що була подана до суду 12 жовтня 2018 року, позивач ОСОБА_2 зазначив, що у жовтні 2017 року він продав спірну квартиру іншій особі, а тому вважає себе неналежним відповідачем у даній справі. До уточненої позовної заяви ОСОБА_2 додав копію договору купівлі-продажу від 05.10.2017 року (а.с. 96, т. 3).

Проте ні позивач ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 як позивач за зустрічним позовом клопотань про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляли, а з власної ініціативи суд не наділений такими повноваженнями.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2021 року судом закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

04 листопада 2022 року відповідачем ОСОБА_1 була подана заява про зміну предмету зустрічного позову, однак судом було відмовлено у її прийнятті, оскільки вона подана після вирішення питання про закриття підготовчого провадження.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 365, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості залучення співвідповідача у даній справі, яким є власник спірної квартири на даний період часу. Разом з тим, виходячи зі змісту основних та зустрічних позовних вимог, сторони наполягають саме на визнанні права власності на спірну квартиру : позивач - на визнанні права особистої власності, відповідач - визнанні права власності на частину квартиру за кожним із колишнього подружжя в порядку поділу майна, відтак, процесуальна співучасть власника квартири як відповідача є обов`язковою.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі № 465/3716/18, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Таким чином, встановивши, що право власності на спірну квартиру з 05 жовтня 2017 року набуто іншою особою, яка не залучена до участі у справі як співвідповідач, та що спірна квартира як предмет спору на час розгляду справи судом не зареєстрована на праві власності за жодною із сторін по справі; ні позивач, ні відповідач не мають можливості здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження спірною квартирою, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартири його особистою приватною власністю (до моменту продажу) з підстав їх недоведеності, та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на частку квартири в порядку поділу майна подружжя - з підстав обрання неналежного способу захисту.

Доводи апеляційних скарг, які стосуються обґрунтованості основного та зустрічного позовів, доведеності обставин, що підлягають доказуванню, інших обставин по суті спору не підлягають перевірці апеляційним судом за наявності вищевказаних процесуальних порушень та не впливають на висновок про необхідність відмови у задоволенні позовів у зв`язку з тим, що до участі у справі не були залучені усі заінтересовані особи, зокрема, особа, яка є власником спірної квартири на час розгляду справи судом.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги основного та зустрічного позову полягають у визнанні права власності на спірну квартиру, проте предмет спору належить на праві власності іншій особі, яка не залучена до участі у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що незалучення до участі у справі особи - власника спірної квартири як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позовів через неналежний суб`єктний склад. За викладених обставин апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні основного та зустрічного позовів.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання та визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та визнання права власності - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 12 березня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.