Номер провадження: 22-ц/813/6615/23
Справа № 947/2767/23
Головуючий у першій інстанції 947/2767/23
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2023 року, постановленого під головуванням судді Куриленко О.М., повний текст рішення складений 23 травня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування грошовими коштами, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування грошовими коштами, стягнення моральної шкоди, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати відсотків за користування грошима в розмірі 3% річних за період з 28.08.2020 року по 16.01.2023 року в сумі 179,10 доларів США та моральну шкоду в розмірі 2500 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він придбав у відповідача за 2500 доларів США транспортний засіб Suzuki Ignis, 2005 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився у незадовільному технічному стані із домовленістю про сумісне грошове забезпечення ремонту, уклавши договір в простій письмовій формі, про що відповідачем було надано розписку від 28.08.2020 року, відповідно до якої відповідач отримав від позивача суму в еквіваленті 2500 доларів США за автомобіль, після чого автомобіль був переданий останньому у користування.

В подальшому відповідач ініціював позовну заяву про звернення стягнення на майно, та в межах судової справи шляхом забезпечення позову забрав автомобіль з користування позивача.

Позивачем було ініційовано позовну заяву про стягнення грошових коштів, моральної шкоди та зобов`язання повернути власні речі, та Київським районним судом м. Одеси прийнято рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 2500,00 доларів США.

Позивач стверджував, що відповідачу достеменно відомо про вказане рішення та обов`язок його виконання, проте станом на 10.01.2023 року стягнену судом суму боргу відповідачем не сплачено.

Позивач вважає, що починаючи з дати отримання коштів на підставі розписки 28.08.2020 року по 10.06.2021 року дату складання Акту огляду та тимчасове затримання транспортного засобу та фактична його передача відповідачу, на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України та по 16.01.2023 року дату звернення з позовом, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, останній користувався коштами позивача та має сплатити відсотки за їх користування в розмірі 3% річних, а також моральну шкоду в розмірі 2500 доларів США, що в свою чергу і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Заочним рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2023 року позов ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування грошовими коштами, стягнення моральної шкоди задоволений частково.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати відсотків за користування грошима в розмірі 3% річних за період з 28.08.2020 року по 16.01.2023 року в сумі 179,10 доларів США.

В решті позовних вимог у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення в частині відмови в задоволені вимог про стягнення моральної шкоди скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначив, що висновки суду про недоведеність належними та допустимими доказами заподіяння моральної шкоди, а також про необгрунтування її розміру не відповідають матеріалам справи, оскільки на підтвердження спричинення моральної шкоди позивачем до суду були надані всі докази, які суд першої інстанції не взяв до уваги.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування грошима в розмірі 3% річних не оскаржується та судом не переглядається.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 28.08.2020 року ОСОБА_2 була складена розписка, відповідно до якої останній отримав від ОСОБА_1 суму еквіваленту 2500 доларів США, за автомобіль Suzuki Ignis, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , після чого автомобіль був переданий у користування ОСОБА_1 .

Відповідно до акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 16.06.2021 року, поліцейський взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Слона В., відповідно до ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» здійснив затримання автомобіля Suzuki, модель Ignis, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку із постановою про розшук майна боржника.

21 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 3000 доларів США, а також моральної шкоди у сумі еквівалентної 500 доларів США.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20.10.2022 року, позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2500 доларів США. Відмовлено у задоволені вимог про стягнення моральної шкоди та зобов`язання повернути власні речі.

21 листопада 2022 року Київським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист № 947/15605/21 щодо примусового виконання рішення суду від 12.11.2021 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що станом на 10.01.2023 року стягнену судом суму боргу відповідачем не сплачено.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позовна заява в частині стягнення моральної шкоди є безпідставною та необґрунтованою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Позивач звертаючись до суду з позовом, в обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, зазначив про те, що у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, він відчував психологічне напруження, розчарування та незручності, які полягали у медичному лікуванні, неодноразових звернень до суду з позовними заявами, зі скаргами до органів досудового слідства, прокуратури, адвокатури, виконавчої служби.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Відповідно до роз`яснень, вказаних в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної ), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав.

Відповідно до п. 4 даної Постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначена, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Судом вірно зазначено, що для стягнення моральної шкоди повинно бути доведено позивачем як факт наявності моральної шкоди так і протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок між поведінкою та шкодою.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, оскільки позовна заява в частині стягнення моральної шкоди є безпідставною та необгрунтованою, а викладені в ній обставини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, крім того позивач не довів належними та допустимими доказами заподіяння йому моральної шкоди та не обґрунтував її розмір.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невідповідність висновків суду щодонедоведеності належними та допустимими доказами заподіяння моральної шкоди, а також щодо необгрунтованості її розміру, оскільки на підтвердження спричинення моральної шкоди позивачем до суду були надані всі докази, які судом першої інстанції не були взяті до уваги,колегія суддів залишає без задоволення, оскільки позивачем не було доведено, та не надано належних доказів, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції спричинення моральної шкоди діями ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає, що викладені доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Дана справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2023 року в частині стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 24 серпня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова