Провадження № 4-с/202/59/2023
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2023 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого-судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Різниченко Я.М., представника боржника ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 в особі свого представника адвоката Прибильського В.Г. звернувся зі скаргою, в якій зазначено, що заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22.08.2011 року по справі № 0417/2-2031/2011 з нього та Приватного підприємства «Комлес» стягнуто солідарно на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 65 555,50 грн. та судові витрати 1950 грн.

На підставі цього рішення судом був виданий виконавчий лист, який пред`явлений стягувачем на виконання до Самарського районного відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

В межах виконавчого провадження № 29906029 державним виконавцем 17.11.2011 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на його майно (запис про обтяження № 11857601).

Згідно з відповіддю Самарського ВДВС від 22.09.2023 року 29.06.2012 року виконавче провадження було завершено з метою направлення виконавчого документа для виконання за належністю до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ.

Отже, посилаючись на те, що виконавче провадження було завершено, після цього виконавчий лист на виконання не пред`являвся та встановлений законом строк для його пред`явлення на виконання сплив, наявність протягом тривалого часу арешту майна порушує його права, ОСОБА_2 просить визнати неправомірною бездіяльність в.о. начальника Самарського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Олени Тичинської щодо не скасування постанови про арешт майна боржника від 17.11.2011 року, яка винесена в рамках виконавчого провадження № 29906029, та не зняттю (скасуванню) арешту з його майна, накладеного в межах цього виконавчого провадження; зобов`язати в.о. начальника Самарського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Олену Тичинську зняти арешт з його нерухомого майна та скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) про обтяження номер запису 11857601 від 17.11.2011 року, внесений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 29906029.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року скаргу було прийнято до розгляду та залучено до участі у справі Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) як правонаступника Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

В судовому засіданні представник боржника ОСОБА_2 адвокат Прибильский В.Г. скаргу підтримав.

Представники Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а також Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в судове засідання не з`явилися, про розгляд скарги були повідомлені.

Суд, з`ясувавши всі обставини скарги та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне:

Судом установлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22.08.2011 року по справі № 0417/2-2031/2011 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та Приватного підприємства «Комлес» на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 65 555,50 грн. та судові витрати 1950 грн.

На підставі цього рішення судом був виданий виконавчий лист № 2-2031 від 07.09.2011, який пред`явлений стягувачем на виконання до Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, яким відкрито виконавче провадження № 29906029.

Постановою державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Лук?янова А.М. від 17.11.2011 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження був накладений арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , про що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження 11857601.

У серпні 2023 року представник ОСОБА_2 звернувся до Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про зняття арешту.

Але листом Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було повідомлено, що підстави для зняття арешту відсутні, оскільки 29.06.2012 року виконавче провадження № 29906029 державним виконавцем було завершено з метою направлення виконавчого документа для виконання за належністю до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ.

Не погоджуючись з відмовою державної виконавчої служби у знятті арешту з майна, ОСОБА_2 звернувся до суду з цією скаргою.

Розглядаючи скаргу на бездіяльність державного виконавця, суд враховує, що відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що в разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, підставою для визнання рішення, дії чи бездіяльності виконавця неправомірними в порядку судового контролю за виконанням судових рішень є порушення державним виконавцем прав учасника виконавчого провадження.

Якщо ж рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені виконавцем відповідно до закону, в межах своїх повноважень і право заявника не було порушено, суд має відмовити в задоволенні скарги.

Суд бере до уваги, що згідно з пунктом10 частини 1 статті 49 Закону України Про виконавче провадження № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин 29.06.2012 року виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до частини 1 статті 50 Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року в разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, законом, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, не було передбачено зняття арешту з майна боржника у випадку направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції»).

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень («Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

Існування ж заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас, звернувши до суду з даною скаргою, боржник не надав доказів виконання рішення суду.

Враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що виконавче провадження 29.06.2012 року було закінчено державним виконавцем у зв`язку з направленням виконавчого документа для виконання за належністю до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ, при цьому боржником не надано даних та доказів щодо подальшого виконання ним рішення суду, зокрема стану виконавчого провадження в Жовтневому ВДВС Дніпропетровського МУЮ, суд вважає, що підстави вважати неправомірною бездіяльність Самарського районного відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції та відповідно Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відсутні, а тому в задоволенні скарги ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 450-451 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_2 на бездіяльність Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заінтересовані особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду у п`ятнадцятиденний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Наталія Марченко