Єдиний унікальний номер: 378/704/22
Провадження № 2/378/22/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2023 р. Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Гуртовенко Р. В.

за участю секретаря: Мельник Н.Д.,

позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в смт. Ставище Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна служба з питань праці в місті Києві про стягнення невиплаченої заробітної плати, зобов`язання нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок та вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаним позовом звернулася ОСОБА_1 з посиланням на те, що згідно повідомлення про прийняття працівника на роботу від 06.05.2020 року, її було прийнято на посаду продавця продовольчих товарів до ФОП ОСОБА_2 , хоча фактично, вона була допущена до роботи 22.04.2020 року. 19.09.2022 року несподівано для себе вона дізналася, що її звільнено. 28.09.2022 року вона стала на облік до центру зайнятості, де її повідомили, що фактично її звільнено з роботи 03.06.2022 року. Там же вона дізналася, що її офіційно прийняли на роботу з 07.05.2020 року, а не з 22.04.2020 року. Після звернення до роботодавця про отримання розрахункових коштів за час невикористаної відпустки, їй було повідомлено, що за неї сплачені податки, а тому нічого не буде виплачено. За весь період роботи вона не була жодного дня у відпустці. А тому кількість днів щорічної відпустки, гарантованої законодавством становить 50 календарних днів, в т. ч. за 2020 рік - 16 к.д., за 2021 рік - 24 к.д., за 2022 рік - 10 к.д.. Компенсацію за невикористану відпуску, яку вона вимагає перерахувати складає: 10274,00 грн. (з урахуванням податків, які необхідно утримати у розмірі 2003,43 грн. (18,00 %+1,5% ). 10274,00 = 205,48 грн. х 50 к.д.. 205,48 грн. = 75000,00 грн. (заробітна плата за рік, що передує місяцю звільнення) / 365 днів (кількість календарних днів в розрахунковому періоді). Всього, вона має отримати компенсаційні виплати у розмірі 8270,57 грн.. Заборгованість із заробітної плати на момент подання даної позовної заяви досі не виплачена. Середня заробітна плата за час затримки розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року №100. Середньоденна заробітна плата складає: 213,11 грн. (6500,00+6500,00)/61, де 6500,00 грн. - нарахована заробітна плата за травень та 6500,00 грн. нарахована заробітна плата за квітень, 61 кількість календарних днів у квітні та травні 2022 року). Кількість днів, що підлягають компенсації: 139 днів ( з 04.06.2022 року по 20.10.2022 року). Всього: 213,11*139 = 29622,29 грн.. З даної суми необхідно утримати та перерахувати до бюджету та державних цільових фондів податки і збори у розмірі: 5332,01 грн.- податок на прибуток; 444,33 грн. - військовий збір, а всього: 5776,34 грн.. Крім того, роботодавець має нарахувати єдиний соціальний внесок на всю суму невиплаченої заробітної плати у розмірі 22%. Поряд з цим, вважає, що роботодавець має відшкодувати їй моральну шкоду, яка полягає в глибоких переживаннях та стресі, який вона отримала, в зв`язку із протиправною поведінкою відповідача. Протиправна поведінка останнього виразилася у неправомірному рішенні щодо її незаконного звільнення з роботи. Таке рішення викликало переживання та душевні страждання у зв`язку з фактичною втратою роботи, заробітку, нормальних життєвих зв`язків та необхідністю докладання значних зусиль для їх відновлення. Позивач просить суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 кошти в сумі 39896,29 грн. з урахуванням податків і зборів, зобов`язати відповідача утримати та перерахувати до державних цільових фондів та бюджету з нарахованої суми 39896,29 грн. податки і збори у розмірі 7779,00 грн., зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок у розмірі 8777,18 грн. та подати до органів податкової служби звіт з ЄСВ відповідно до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; стягнути з відповідача в порядку відшкодування моральної шкоди кошти у розмірі 10000,00 грн. та судові витрати (витрати за надання правової допомоги у розмірі 11500 грн. та судовий збір за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, підтвердила обставини, викладені в позовній заяві, позов просить повністю задовольнити. Додатково в судовому засіданні зазначила, що її брав на роботу продавцем в магазин «Евріка» ОСОБА_3 , який перебуває в фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_2 .. Заяв про прийняття її на зазначену роботу вона не писала, трудовий договір з роботодавцем укладено не було, наказу про прийняття її на роботу вона також не бачила і не підписувала. ОСОБА_2 повідомила їй, що їх трудові відносини буде оформлено належним чином. Трудової книжки роботодавець у неї не брав. З початком роботи на посаді продавця, а саме фактично з 22.04.2020 року, відповідач в установленому порядку не ознайомив її з посадовою інструкцією та графіком робочого часу. Заробітну плату в мінімальному розмірі вона отримувала у відповідача на руки фактично, нігде у відомостях не розписуючись про її отримання. Робочий день починався з 07 год. 00 хв. до 23 год. 00 хв., а в зв`язку із введенням на території України воєнного стану з 07 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв.. Вона, як продавець розписувалась в документах на отримання товарів від постачальників для реалізації в магазині і такі документи залишились у ОСОБА_2 .. По роботі до неї претензій не було ніяких. Останні пів року вона отримувала заробітну плату в розмірі 6500 грн. на місяць. 19.09.2022 року до неї по мобільному телефону зателефонував ОСОБА_4 та повідомив про звільнення її з роботи. При звільненні компенсації за невикористану відпустку від відповідача вона не отримала, хоч мала на це право, бо за весь час роботи у ФОП ОСОБА_2 жодного разу не була у відпустці. Розрахункових виплат при звільненні відповідач також її не виплатила. Після цього, вона принесла у магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » свою трудову книжку та залишила її у магазині, а на другий день забрала трудову книжку уже із записом про період роботи у відповідача. Запис у трудовій книжці робила головний бухгалтер ОСОБА_5 , яка на даний час уже працює в газовій конторі. ОСОБА_5 сказала, що у ФОП ОСОБА_2 печатки не має., тому і запис у трудовій книжці міститься без печатки. Разом з тим, хто безпосередньо зробив такий запис у її трудовій книжці вона не бачила. Забравши із магазину свою трудову книжку із записом про її роботу у ФОП ОСОБА_2 , вона не звернула уваги на період роботи, який в ній був записаний, а звернула увагу на це лише у центрі зайнятості. Період її роботи у відповідача зазначений в трудовій книжці значно коротший, ніж вона фактично відпрацювала, адже про своє звільнення з роботи вона дізналась 19.09.2022 року. Вважає, що відповідач порушив вимоги ст. ст. 47, 116 КЗпП України та має сплатити їй розрахункові кошти за період з 04.06.2022 року по 20.10.2022 року, оскільки 20.10.2022 року вона звернулась за правовою допомогою з метою підготовлення даного позову для звернення до суду, та сплатити компенсацію за невикористану відпустку за весь період роботи у відповідача.

Відповідач: ФОП ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, до суду подала письмову заяву, в якій позов ОСОБА_1 обґрунтованим не визнає, розгляд справи просить проводити без її участі (а. с. 68).

Представник третьої особи Державної служби з питань праці в м. Києві в судове засідання не з`явився. Від третьої особи до суду надійшло письмове пояснення щодо позову (а. с. 101-102), в якому зазначено, що на сьогодні на території Київської області реалізацію повноважень Держпраці здійснює Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, яке відповідно до наданих йому повноважень здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням законодавства про працю. Просять розглядати справу за наявними матеріалами.

Суд, розглянувши справу, заслухавши доводи учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши письмові докази, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступного.

Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини.

В копії трудової книжки позивача міститься запис, в якому зазначається, що 06.05.2020 року ОСОБА_1 зараховано на посаду продавця у ФОП ОСОБА_2 та 03.06.2022 року звільнено з роботи по ст. 36 п. 1 КЗпП України (а. с. 77-89).

В копії повідомлення про прийняття працівника на роботу сформованого у страхувальника 06.05.2020 року вказано про прийняття ФОП ОСОБА_2 на роботу ОСОБА_1 продавцем продовольчих товарів, трудові відносини між ними припинено згідно наказу №51 від 03.06.2022 року на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України (а. с. 14-16, 18-24).

Згідно копії довідки від 25.10.2022 року №199 позивач з 21.09.2022 року перебуває на обліку як безробітня в Ставищенській районній філії КОЦЗ (а. с. 17).

Позивачем відповідачу направлено претензію №1 датовану 26.10.2022 року з вимогами виплати заборгованості із заробітної плати, подачі до органів Пенсійного Фону звіту з ЄСВ за відповідні періоди, компенсації витрат на правничу допомогу (а. с. 37-45). Докази про отримання відповідачем даної претензії у позивача відсутні.

У копії відповіді ГУ Держпраці у Київській області від 08.11.2022 року №КВ/2/1459-ЦА-22 на звернення ОСОБА_1 стосовно вчинення відносно неї порушення законодавства про працю у ФОП ОСОБА_2 в частині виплати компенсації за дні невикористаної відпустки при звільненні вказано, що Головне управління звернулося до ФОП ОСОБА_2 з вимогою вжити заходів щодо недопущення порушення норм трудового законодавства та надати письмові пояснення по суті викладених у зверненні ОСОБА_1 питань., а також роз`яснено останній право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (а. с. 70-72).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №234/7936/14-ц (провадження №6-2159цс15) та в постанові від 31 травня 2017 року у справі №759/7662/15-ц (провадження №6-1185цс16).

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця виплатити грошову компенсацію робітнику при звільненні за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

За ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно із ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду №8-рп/2013 від 15.10.2013 року надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України та ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці». Роз`яснено, що порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто, порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Постановою КМ України від 08 лютого 1995 року N100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

В пункті 4 даного Порядку зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, вихідна допомога тощо).

Пунктом 8 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Питання визначення сум податків та зборів із присуджених до стягнення з роботодавця на користь працівника заробітку за час вимушеного прогулу роз`яснено у постанові Верховного Суду у справі №359/10023/16-ц від 18 липня 2018 року.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ постанови КМ України від 08 лютого 1995 року №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються в тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача утримати та перерахувати до державних цільових фондів та бюджету податки і збори, нарахування та сплати єдиного соціального внеску, є необґрунтованими і задоволеними бути не можуть.

Поряд з цим, позивачем на підтвердження своїх доводів не надано суду докази: щодо її роботи у відповідача в період з 22.04.2020 року до 06.05.2020 року та з 04.06.2022 року по 20.10.2022 року; щодо перебування у відпустці чи отримання компенсації за невикористану відпустку; шодо отримання у відповідача копії наказу (розпорядження) про звільнення з роботи, письмового повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні, щодо проведення розрахунку, а в разі відмови у наданні - докази підтвердження цьому.

Для отримання вказаних відомостей позивач до відповідача в установленому порядку не зверталась, оскільки наявність такого звернення в матеріалах справи відсутня, що підтвердила в судовому засіданні також позивач.

Таким чином, суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість наявного в позовній заяві порядку проведення розрахунку виплат, які просить стягнути позивач.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Неподання стороною позивача достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність у позивача порушеного права відповідачем, оскільки позивач не надав належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження порушення його прав, зокрема: невиплати заробітної плати, розрахункових коштів, в т. ч. компенсації за невикористану відпустку та заподіяння, в зв`язку із цим, моральної шкоди, відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити, у зв`язку з їх недоведеністю та необгрунтованістю.

Керуючись ст. 6 п. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 55 Конституції України, ст. ст. 9, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 47, 83, 116, 117, 233 ч. 1, 2, 238 КЗпП України, ст. 2 Закону України «Про оплату праці», п. 2, 3, 4, 8 Порядку обчислення середньої заробітної платизатвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року N100, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 76, 77, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення невиплаченої заробітної плати, зобов`язання нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок та вчинити дії, стягнення моральної шкоди, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду виготовлено 16 лютого 2023 року.

Суддя Р. В. Гуртовенко