Провадження №2/359/157/2023
Справа №359/2257/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.

при секретарі судового засідання Дьяченку В.В.

за участю

представника позивача Білика Г.І.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення постійного на безоплатній основі земельного сервітуту

ВСТАНОВИВ :

У березні 2021 року представник позивача Білик Г.І. звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд встановити постійний на безоплатній основі земельний сервітут загальною площею 0,0174 га на право ОСОБА_3 постійного безоплатного проходу та проїзду автомобільним транспортом до земельної ділянки, яка перебуває у його власності, площею 0,1219 га, кадастровий номер: :02:003:0039 через земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0036, яка належить на праві власності ОСОБА_4 , по лінії шириною 3,0 м, довжиною 24,00 м., зі сторони АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 має у власності земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0039, площею 0,1219. Зазначена земельна ділянка на даний час не має проїзду до АДРЕСА_1 , де проходить дорога загального користування, оскільки оточена з усiх сторiн iншими земельними ділянками. До земельної ділянки залишився прохід шириною 1 м., але вказаним проходом Позивач не має можливості проїзду транспортним засобом (автомобілем, трактором) для обслуговування земельної ділянки за її цільовим призначенням. До отримання права власності на земельну ділянку відповідачем, був наявний проїзд до земельної ділянки, яким користувався попередній власник (дарувальник) та Позивач. Наразі у Позивача відсутня будь-яка можливість безпосереднього проїзду до власної земельної ділянки з метою забезпечення особистих потреб, чим порушуються його права, як власника земельної ділянки, на доступ до неї та її використання за цільовим призначенням.

Позивач вважає, що він має бути забезпечений правом доступу до своєї земельної ділянки і що враховуючи обставини що склалися, його позбавлено такого права, тому саме через земельну ділянку, яка належить відповідачу і необхідно встановити постійний та безоплатний земельний сервітут, оскільки встановлення сервітуту саме через зазначену ділянку є найменш обтяжливим способом.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено розгляд справити до підготовчого засідання.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті.

07 липня 2021 року представник відповідача подав відзив на позов, яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що земельна ділянка, яка на праві власності належать позивачу, межує з шістьма іншими земельними ділянками. Крім того, мiж земельними ділянками Позивача та земельними ділянками ОСОБА_5 є земля комунальної власності, територія загального користування, яка придатна для проїзду автомобільним транспортом. Тому відповідач не розуміє чому саме через його земельну ділянку має проходити доступ дорога до земельної ділянки позивача.

Звертає увагу на те, що Позивачу належать двi земельні ділянки: кадастровий номер :02:003:0039 та кадастровий номер :02:003:0001, саме фронтальна сторона останньої ділянки виходить на одну з центральних доріг с. Кийлiв, що чітко видно на графічному матеріалі. У зв`язку з цим до земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0039 позивач має вільний доступ через свою ж земельну ділянку. Позивачу ніщо не перешкоджає користуватися своїм майном.

Представник позивача, адвокат Білик Г.І., під час судового розгляду справи підтримав пред`явлений позов та наполягав на його задоволенні повністю, за обставин, що містяться в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та зазначив, що позивач не звертався до ОСОБА_4 із пропозицією добровільного встановлення земельного сервітуту для проходу та проїзду до належної їй земельної ділянки.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи дійшов висновку щодо відмови у задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0001, площею 0,2498 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що підтверджується договором дарування від 31.08.2016 року засвідченим приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Науменко Л.Г. (а.с.9).

Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстраційний номер майна: 208. (а.с.10).

Також ОСОБА_3 є власником земельної ділянки з кадастровим номером: :02:003:0039, площею 0,1219 га з цим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується договором дарування від 31.08.2016 року засвідченим приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Науменко Л.Г. (а.с.11).

Право власності на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстраційний номер майна: 208 (а.с.12).

На підставі рішення Головурівської сільської ради, ОСОБА_4 у приватну власність передано земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0036 площею 0,0604 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Право власності на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстраційний номер майна: 208.

Сторони не заперечили факту того, що ОСОБА_3 є власником двох земельних ділянок, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0001 та земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0039. Вказані землі межують між собою та одна з них виходить на проїжджу частину села. Також земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0039 межує з земельною ділянкою :02:003:0036, яка належить на праві власності ОСОБА_4 та до якої позивач хоче встановити земельний сервітут.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним».

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

За змістом частини 2 статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Порядок встановлення земельних сервітутів регулюється нормами статтей 401-406 Цивільного кодексу України та статтей 98-102 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

За змістом статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Аналогічні норми викладено у статті 402 ЦК України за змістом частини третьої якої у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

За таких підстав, суд вважає, що позивачу необхідно було звернутися до відповідача з пропозицією про укладення договору про земельний сервітут, у проекті якого запропонувати чіткі умови використання земельної ділянки, а у разі відмови укласти такий правочин - звернутися до суду.

Однак, в матеріалах справи відсутні відомості про звернення позивача до ОСОБА_4 в досудовому порядку для укладення договору про земельний сервітут.

Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами частини 4 статті 12, частини 1 статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належним доказом для визначення меж та площі земельної ділянки на яку необхідно накласти обмеження є висновок земельно-технічної експертизи, натомість клопотання про призначення земельно-технічної експертизи позивач чи його представник не заявляв. Обов`язок по доведенню необхідності встановлення сервітуту, меж та площі сервітуту покладається саме на позивача, ще передбачено ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

Суд вважає, що позивач не надала суду доказів технічної можливості встановлення сервітуту на право проїзду до земельної ділянки: :02:003:0039, через земельну ділянку відповідача і, що такий варіант встановлення земельного сервітуту є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений та відповідно не довів свої позовні вимоги належними та допустимими доказами.

Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів; забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Статтею 99 ЗК України передбачено, що власники або користувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; в-3) право на користування земельною ділянкою для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу; в-4) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, електронних комунікаційних мереж, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; г-1) право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; ж-1) право на будівництво та проходження інженерних, кабельних, трубопровідних мереж, необхідних для повноцінного функціонування індустріальних парків; з) інші земельні сервітути.

Відповідно до частини 2 статті 404 ЦК України особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Згідно зі статтею 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном та може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, а збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

За змістом статті 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок, завдасться найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове, забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок, використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

З аналізу наведених норм слідує, що сервітут також може встановлюватись на підставі судового рішення. Однією з основних ознак сервітуту за рішенням суду є неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб. Такий спосіб встановлення характерний для ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди, щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Єдиною умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів від використання свого майна неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

З метою забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 133/305/17-ц.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог зазначає, що наразі у нього відсутня будь-яка можливість безпосереднього проїзду до власної земельної ділянки з метою забезпечення особистих потреб, чим порушується його права, як власника земельної ділянки.

Як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 володіє двома суміжними земельними ділянками, одна з яких примикає до проїжджої частини а до іншої з він намагається отримати доступ шляхом встановлення сервітуту.

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердженні того, що у ОСОБА_3 відсутня можливість користуватися земельною ділянкою з кадастровим номером: :02:003:0039, через свою іншу суміжну земельну ділянку та без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. ОСОБА_3 не доведено у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів від використання належної йому земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Оскільки однією з основних ознак сервітуту за рішенням суду є неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб.

Таким чином, суд за вказаних обставин не вбачає достатніх правових підстав в обмеження відповідача у його користуванні земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку відповідачки, необхідно відмовити.

Керуючись ст. 14, 41 Конституції України, ст. 98-103 ЗК України, ст. 373, 401-404 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 59, 77, 80, 81, 89, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення постійного на безоплатній основі земельного сервітуту залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 березня 2023 року.

Суддя С.С. Чирка