Справа № 136/51/22
Провадження № 22-ц/801/1468/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шпортун С. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 рокуСправа № 136/51/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Якименко М. М.,

з участю секретаря судового засідання Різник Д. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Врублевська Ю. В., про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадкування та внесення до них змін за апеляційною скаргою приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Врублевської Юлії Василівни на рішення Липовецького районного суду Вінницької області у складі судді Шпортун С. В. від 18 травня 2023 року,

встановив:

В січні 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Щавінський К. С. звернувся в суд з цим позовом, за яким просив:

-визнати недійсними в частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані на ім`я ОСОБА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Врублевською Ю. В., щодо спадкового майна, зокрема на: житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,2500 га та земельну ділянку, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2961 га, що розташовані там же;

-внести зміни до цих свідоцтв, зазначивши, що спадкоємцями указаного у них майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка ОСОБА_1 частка та ОСОБА_2 частка.

На обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина за заповітом, посвідченим 16 листопада 2016 року секретарем Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області Бережанською О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 19, за цим ОСОБА_3 залишила дочці ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0490 га в с. Нова Прилука Вінницького району Вінницької області, а ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,2500 га; земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2961 га, що розташовані по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли спадщину, подавши нотаріусу відповідні заяви. Інших спадкоємців немає. За наслідками розгляду заяв на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було видано нотаріальні акти.

ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком, у зв`язку з чим мала право також на спадкування за законом обов`язкової частки в спадщині після смерті ОСОБА_3 , незалежно від змісту вищевказаного заповіту, утім нотаріус не роз`яснила їй таке право та за її зверненням відмовила у видачі нотаріальних актів на обов`язкову частку, мотивуючи тим, що спадкова справа закінчена, а відповідач ігнорує вимоги позивача щодо надання згоди на внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 18 травня 2023 року позов задоволено частково. Внесено зміни до свідоцтв про право на спадщину за заповітом, що видані 30 травня 2018 року приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Врублевською Ю. В. у спадковій справі № 204/2017 та зареєстровані в реєстрі за № № 442, 443, 444 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 на цілий житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , на земельну ділянку, площею 0,2500 га, в межах згідно з планом, кадастровий номер :01:001:0521, цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), земельну ділянку, загальною площею 0,2961 га, в межах згідно з планом, кадастровий номер :01:001:0522, цільове призначення (використання) земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташовані там же, зазначивши спадкоємцями указаного у цих свідоцтвах майна в рівних частках по кожній ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У решті позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 992 грн 40 к. у відшкодування сплаченого судового збору.

Додатковим рішенням цього суду від 26 травня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 312грн 50 к.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зібрані у справі докази підтверджують наявність у позивачки права на спадкування, оскільки як було встановлено позивач спадщину прийняла в установленому законом порядку, не відмовилась від обов`язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_3 , отож вона їй належить з моменту відкриття та такий строк не обмежений законодавцем, однак таке право невизнається відповідачем, а в нотаріальному порядку позивач позбавлена його реалізувати з мотивів наведених вище, отож воно підлягає захисту судом у спосіб, який є ефективним, достанім та самостійним шляхом внесення змін до нотаріальних актів виданих нотаріусом, зокрема на ім`я відповідачки, та перерозподілу між сторонами цього спору.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину суд виходив із того, що у разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. Передбачений статтею 1300 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців.

Щодо зави відповідачки про застосування позовної давності суд першої інстанції виходив із того, що приватний нотаріус Врублевська Ю. В. листом від 14 липня 2021 року вих. №78/01-16 за наслідками поданої ОСОБА_1 заяви від 06 липня 2021 року повідомила про неможливість вчинення нотаріальної дії, зокрема видачі на ім`я ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині, оскільки житловий будинок та земельні ділянки по АДРЕСА_1 оформлені в порядку спадкування за заповітом на ім`я ОСОБА_2 , а спадкова справа закінчена, а тому початок перебігу позовної давності для позивачки розпочався саме із дати отримання листа приватного нотаріуса Врублевської Ю. В., а не з часу отримання нею свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

В апеляційній скарзі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Врублевська Ю. В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення скасувати, постановити нове судове рішення про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що суд першої інстанції помилково визначив обов`язкову частку у спадщині ( частину від майна, яке ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповіла ОСОБА_2 ), в той час як обов`язкова частка становить частку від усього спадкового майна (половини від майна, яке належало б до спадкування ОСОБА_1 за законом, ураховуючи наявність спадкоємця за правом представлення після смерті у 1992 році сина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ). Суд не врахував, що у випадку, коли спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, припадає частка рівна обов`язковій або більша, то правила статті 1241 ЦК України не застосовуються. ОСОБА_1 , подаючи заяву про прийняття спадщини та отримуючи 08 травня 2018 року свідоцтво про право на спадщину, була обізнана зі складом спадкового майна, на отримання обов`язкової частки не претендувала, не відносила себе до спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, бажання реалізувати таке право не висловлювала, хоча зміст статті 1241 ЦК України їй був роз`яснений нотаріусом під підпис.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина за заповітом від 16 листопада 2016 року, посвідченим секретарем Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області Бережанською О. В., зареєстрованим в реєстрі за № 19, за яким ОСОБА_3 на випадок свої смерті заповіла:

- ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями, що належав їй на праві особистої власності і розташований в АДРЕСА_1 ; земельну ділянку розміром 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 224206 UA; земельну ділянку розміром 0,2961, для ведення особистого селянського господарства серії ВН № 224207 UA, що розташовані там же;

- ОСОБА_1 земельну ділянку розміром 3,0490 га, що розташована в с. Нова Прилука Липовецького району Вінницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, державний акт серії ВН №027588.

01 грудня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали приватному нотаріусу Липовецького районного нотаріального округу Врублевсьій Ю. В. заяви про прийняття спадщини за заповітом, у яких зазначили, зокрема й ОСОБА_1 , про те, що спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині немає, зміст статті 1241 ЦК України їм роз`яснено.

Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Староприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області 01 грудня 2017 року, на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 була зареєстрована та постійно проживала в АДРЕСА_1 , за цією адресою були зареєстровані та постійно проживали разом із спадкодавницею ОСОБА_2 онука, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 правнуки.

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Староприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області 01 грудня 2017 року, до складу сім`ї ОСОБА_3 станом на 01 січня 1964 року входили: чоловік ОСОБА_6 , син ОСОБА_1 , помер 1992 року; дочка ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_7 , померла 2004 року.

08 травня 2018 року приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Врублевською Ю. В. на ім`я ОСОБА_1 було видане свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно у виді земельної ділянки, площею 3,0490 га, що розташована в с. Нова Прилука Липовецького району Вінницької області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :03:000:0093.

30 травня 2018 року вона ж видала на ім`я ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на:

- цілий житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку, загальною площею 0,2500 га в межах згідно з планом, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0521, цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану в АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку, загальною площею 0,2961 га в межах згідно з планом, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0522, цільове призначення (використання) земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташовану там же.

За правилами ЦК України (спадкове право) право на обов`язкову частку у спадщині є обмеженням свободи заповіту в інтересах певного кола спадкоємців першої черги.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Частиною першою статті 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.

Зазначене узгоджується з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги.

За правилами ЦК України до таких спадкоємців слід також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення (стаття 1266 ЦК України).

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року, справа № 292/389/17.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Отже, ураховуючи зміст заповіту ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким охоплено увесь обсяг спадкового майна, та наявність іншого спадкоємця першої черги за законом за правом представлення ОСОБА_2 , обов`язкова частка ОСОБА_1 мала б становити частину від обсягу усього майна померлої ОСОБА_3 , в тому числі земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку позивачка успадкувала за заповітом.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (таке саме положення містить частина перша статті 81 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Отже суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, але не вправі вказувати сторонам процесу які саме обставини справи підлягають доказуванню і якими засобами. Визначення засобів доказування є виключним правом сторін.

З урахуванням обставин цієї справи та змісту позовних вимог позивачка повинна була довести, що розмір успадкованої нею частки майна померлої ОСОБА_3 менший за обов`язкову частку (вартість успадкованої нею земельної ділянки менша за частину вартості всього обсягу спадкового майна). Проте будь-яких доказів про вартість спадкового майна у справі немає, відповідно суд позбавлений можливості визначити чи перевищує обов`язкова частка у спадщині майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на яку має право позивачка, розмір частки майна, яку вона успадкувала за заповітом, а тому рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, а у позові відмовити через недоведеність позовних вимог.

Згідно з частиною четвертою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові за умови, що позивачем доведено порушення його прав відповідачем. У цій же справі підставою для відмови у позові є саме недоведеність позовних вимог.

Разом з тим апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на помилковість висновку суду першої інстанції про початок перебігу строку позовної давності з часу отримання ОСОБА_1 відповіді приватного нотаріуса Врублевської Ю. В. від 14 липня 2021 року про неможливість внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

За змістом статей 256, 258 ЦК України загальна позовна давність строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною чотири статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною першою статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року.

ОСОБА_1 01 грудня 2017 року одночасно з відповідачкою подала заяву про прийняття спадщини за заповітом, 08 травня 2018 року отримала свідоцтво про прийняття спадщини (реалізувавши таким чином суб`єктивне право на спадкування), що беззаперечно вказує на її обізнаність щодо прав, які виникли у зв`язку зі спадкуванням майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема й права на обов`язкову частку у спадщині. Відповідно початок перебігу строку позовної давності за цими вимогами необхідно рахувати саме з часу отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину, тобто моменту, коли вона могла об`єктивно довідатись про стверджуване порушення її права.

Крім того апеляційний суд звертає увагу на таке.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії позивачки, яка 01 грудня 2017 року одночасно з відповідачкою подала заяву про прийняття спадщини за заповітом, 08 травня 2018 року отримала свідоцтво про прийняття спадщини, а згодом, через понад три роки, пред`являє вимоги про визнання частково недійсним та внесення змін до свідоцтва про права на спадщину ОСОБА_2 задля фактичного збільшення своєї частки у спадщині за рахунок частки відповідачки, яка розумно покладалась на заяву ОСОБА_1 про прийняття спадщини за заповітом із зазначенням про відсутність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині та роз`яснення нотаріусом змісту статті 1241 ЦК України, суперечить її попередній поведінці і є недобросовісним.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 травня 2023 року у цій справі, то додаткове рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2023 року також слід скасувати.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України із ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Врублевської Ю. В. підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, в розмірі 1488 грн 60 к.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Врублевської Юлії Василівни задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 травня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 травня 2023 року скасувати і постановити нове судове рішення.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Врублевська Юлія Василівна, про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадкування та внесення до них змін відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Врублевської Юлії Василівни судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн 60 к.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Вінницького нотаріального округу Врублевська Юлія Василівна, вул. Миру 147, смт Турбів Вінницького району Вінницької області.

(Повний текст судового рішення виготовлено 07 вересня 2023 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

М. М. Якименко