РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2023 року

м. Рівне

Справа № 165/3981/21

Провадження № 22-ц/4815/139/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В.В.,

суддів: Боймиструка С.В.,

Хилевича С.В.,

секретар Пиляй І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мартинова Олексія Юрійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2022 року, у складі судді Кучиної Н.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Нововолинського міського суду Волинської області з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість у розмірі 344996,00 грн та судові витрати.

Позов обґрунтований наступним.

28 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОК МЖК "Престиж" було укладено договір № 47 про пайову участь у будівництві квартири.

При цьому, оскільки сторони фактично перебувають у родинних відносинах (відповідачка приходиться тещею позивача), він з відповідачкою домовився, що буде здійснювати поточну оплату пайових внесків, а відповідачка згодом йому поверне сплачені за неї кошти, за придбання для неї квартири.

Будь-яких розписок сторони не складали, строк повернення коштів не обумовлювали.

Всього за період з 28.11.2017 року по 31.10.2018 року ним було перераховано у вигляді внесення пайових внесків згідно договору № 47 від 28.11.2017 року за ОСОБА_2 в розмірі 493 171, 00 грн.

Зобов`язання щодо сплати пайових внесків було виконано позивачем в повному обсязі. 14 грудня 2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Т.А. було зареєстровано право власності на квартиру за відповідачкою, про що свідчить Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На виконання домовленостей відповідачкою шістьма платежами, які підтверджуються виписками з особового рахунку позивача, відкритого в АТ "ПриватБанк", було повернуто на його рахунок 148 175,00 грн, а саме:

- 27.12.2017р - 22 220,00 грн;

- 26.01.2018р - 22 000,00 грн;

- 24.05.2018р - 22 595,00 грн;

- 02.04.2020р - 36 360,00 грн;

- 10.04.2020р - 30 000,00 грн;

- 14.05.2020р - 15 000,00 грн.

Таким чином, вважає, що сума заборгованості становить 344 996, 00 грн (493 171,00 грн - 148 175,00 грн).

22 листопада 2021 року ним на адресу відповідачки було направлено письмову вимогу про погашення заборгованості, однак вказана вимога відповідачкою залишена поза увагою.

З підстав наведеного, посилаючись, зокрема, на положення ст.ст.512, 528, ч.2 ст.530 ЦК України, просив задовольнити позов.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 10.12.2021 року цивільну справу за вказаним позовом було передано на розгляд до Рівненського міського суду Рівненської області (а.с.27).

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17.02.2022 року було відкрито провадження у цій справі та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.39).

27 липня 2022 року відповідачкою подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила в задоволенні позову відмовити за безпідставністю та недоведеністю та за спливом позовної давності. При цьому вказала на таке.

Позивач ОСОБА_1 був її зятем, рішенням Рівненського міського суду від 18.01.2022 року шлюб між ОСОБА_1 та її дочкою було розірвано.

Вона (відповідачка) уклала 28.11.2017 року договір із ЖБК "Престиж" про пайову участь у будівництві квартири АДРЕСА_1 . Вона працювала за кордоном, а відтак 23 жовтня 2019 року надала позивачу довіреність на представлення її інтересів з усіма необхідними повноваженнями з питань оплати, оформлення та реєстрації житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 , оскільки дочка перебувала у відпустці по догляду за трьома дітьми.

Вказану довіреність вона скасувала 22 березня 2021 року, оскільки почалися погрози з боку позивача, що все майно сім`ї належить лише йому.

Вважає, що зобов`язань таких, про які вказує позивач, що нібито сплачував за неї свої кошти, а в подальшому вона мала йому їх повернути, між ними не було. Між позивачем і нею не було укладено жодного договору, ні усного, ні письмового. ОСОБА_1 не був її кредитором чи стороною договору. Вона не покладала виконання обов`язку перед ЖБК "Престиж" на позивача, а виконувала свій обов`язок за допомогою позивача і останній сплачував саме її кошти від її (відповідачки) імені, а не позичав їх їй.

Про те, що вона має повернути позивачу кошти їй нічого не відомо, оскільки вона надавала їх йому для сплати пайових внесків, а не позичала в нього.

Позичати кошти у позивача їй не було потреби, оскільки він сам був їй їх винен. Так, 04.04.2016 року вона надала ОСОБА_1 довіреність на продаж своєї 1-кімнатної квартири по АДРЕСА_3 . Вона була продана згідно договору купівлі-продажу 27.09.2018 року за 275 764,00 грн, однак фактично вона була продана, за свідченням позивача, за 26 500,00 доларів США. І вказані кошти він їй по сьогоднішній день не віддав, сказавши, що вони пішли на потреби сім`ї, а саме: пайові внески за будівництво її квартири по АДРЕСА_4 , за квартиру по АДРЕСА_5 , яка була 15.09.2016 року оформлена на її дочку ОСОБА_3 та облаштування майна.

Також, позивач замовчує те, що 27.11.2017 року йому надавались кошти у сумі 8 200 Євро готівкою в присутності її дочки ОСОБА_4 , які він мав обміняти за курсом на гривню та оплатити пайові внески за неї (відповідачку). Однак кошти в Євро він залишив собі, а проплати робив зі свого банківського рахунку і тепер видає це за кредитування зі свого боку.

Таким чином, вважає, що позивач, нічого не вкладаючи, намагається збагатитись, граючи роль нібито постраждалої людини, вказуючи, що вона не виконує перед ним певне зобов`язання, зміст якого їй не відомий.

Зазначила, що позивач додав до позову квитанції ПриватБанку, які свідчать про сплату коштів за неї, однак в роздруківці ПриватБанку, яка додана до позову, зазначено не весь рух коштів за той період, оскільки сторінки додані вибірково, а тому є потреба витребувати в банку вказану інформацію. Крім того, суми, вказані в позові, не співпадають із квитанціями та аркушами роздруківки про рух коштів на рахунку.

Також вказала, що на прохання відповідача нею було перераховано на його картковий рахунок в ПриватБанку № НОМЕР_1 кошти в сумі 81 360,00 грн, які він не повернув, а тепер зазначає, що це сплата боргу за пайові внески, а саме: 02.04.2020 р. - 36 360,00 грн; 10.04.2020 р. - 30 000,00 грн; 14.05.2020 р. - 15 000,00 грн. При цьому наголошує на помітний розрив у часі щодо руху коштів на рахунку позивача, оскільки пайові внески до ЖБК "Престиж" вносились у 2017-2018 роках, а вказані платежі - у 2020 році. Таким чином, на її думку, позивач намагається продовжити позовну давність, щоб не втратити право вимоги.

Вважає, що позивач якщо і мав би право щось вимагати, у разі наявності певного договору, то лише за останніх 3 роки, до моменту надіслання за квитанцією пошти своєї вимоги, тобто до 25.11.2021 року із 25.11.2018 року (а.с.67-73).

09 вересня 2022 року представник позивача надав до суду пояснення, вказавши, що, як вбачається з матеріалів справи, договір між сторонами спору не укладався, оскільки сторони перебували у родинних зв`язках. Пайові внески в інтересах відповідача вносилися позивачем на рахунок Обслуговуючого кооперативу ЖБК "Престиж" у строки, передбачені цим договором. Пайові внески, внесені позивачем в інтересах відповідачки, було прийнято ОК ЖБК "Престиж" як належне виконання договору і за відповідачкою було зареєстровано право власності на квартиру. Доказів того, що відповідачкою на виконання Договору про асоційоване членство № 47 від 28 листопада 2017 року було самостійно внесено пайові внески за рахунок власних коштів, не надано. Однак, відповідачкою було здійснено часткове повернення позивачу коштів, що свідчить про існування між сторонами домовленості щодо внесення позивачем пайових внесків в інтересах відповідачки із подальшим поверненням відповідачкою грошових коштів позивачу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2022 року у задоволенні позову про стягнення суми заборгованості в розмірі 344 996,00 грн було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з посилань відповідачки на те, що зобов`язань таких, про які вказує позивач, що нібито сплачував за неї свої кошти, а в подальшому вона мала йому їх повернути, між ними не було, на те, що жодного договору, усного чи письмового, вона з ним не укладала, доказів на підтвердження цього позивачем не надано, а також на те, що ОСОБА_1 не був її кредитором чи стороною договору, а був її представником.

Також суд виходив з того, що ОСОБА_1 мав право здійснювати платежі згідно договору про пайову участь у будівництві квартири на підставі наданої відповідачкою довіреності.

Також суд виходив з того, що судом не встановлено того, що відповідачка поклала виконання обов`язку перед ЖБК "Престиж" на іншу особу. Позивач вносив на рахунок МЖК "Престиж" пайові внески згідно договору № 47 від 28.11.2017 року за ОСОБА_2 на підставі наданої йому ОСОБА_2 довіреності від 23 жовтня 2019 року. З вказаної довіреності для вчинення дій від її імені, а також з квитанцій, долучених позивачем до позову, вбачається, що ОСОБА_2 виконувала свій обов`язок за допомогою іншої особи, а саме позивача ОСОБА_1 , і позивач сплачував кошти від її імені, а не позичав для ОСОБА_2 кошти.

Також суд виходив з того, що оскільки не надано доказів, які свідчили б про загрозу втрати майна ОСОБА_2 , у справі не доведено підстави сплати боргу, на які посилається позивач та які визначені ч.3 ст.528 ЦК України (згідно яких інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо)).

Також суд виходив з того, що позивач ОСОБА_1 перераховував у вигляді внесення пайових внесків згідно договору № 47 від 28.11.2017 року кошти за ОСОБА_2 , що підтверджується квитанціями та не заперечується відповідачкою, однак він (позивач) не довів належними доказами того, що ним на виконання вимог договору про пайову участь № 47 від 28.11.2017 року було перераховано саме власні кошти, а не кошти ОСОБА_2 .

Також суд виходив з того, що позивачем не доведено того, що ним виконано зобов`язання перед МЖК "Престиж" за власні кошти за боржника ОСОБА_2 та яка безпідставно набула майно (кошти), а тому у позивача не виникло право вимагати повернення таких коштів з відповідачки та виключає можливість застосування до таких правовідносин положень ч.1 ст.1212 ЦК України.

На вказане рішення адвокат Мартинов Олексій Юрійович, діючий від імені ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про його скасування й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі. При цьому він послався на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що в даному позові наявні всі необхідні ознаки для застосування положень ст.1212 ЦК України, а також ознаки, що дозволяють заявнику звернутися із кондиційним позовом до володільця грошових коштів, власником яких є позивач, а саме:

--- набуття або збереження майна є абсолютно безпідставним - встановлено судом і сторонами не заперечується той факт, що між сторонами не існувало договірних відносин стосовно грошових коштів, які витребовуються позивачем;

--- безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту - оскільки між сторонами не існувало будь-яких договірних відносин стосовно наданих відповідачці грошових коштів, інших спеціальних способів захисту порушеного у такий спосіб права позивача законом не визначено;

--- річ є такою, що визначена родовими ознаками;

--- набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) відбулось за рахунок іншої (потерпілого) - надані письмові докази вказують, і це встановлено судом, що набуття грошових коштів відповідачем відбулось за рахунок позивача.

Також вказав, що суд не взяв до уваги те, що відповідачкою було здійснено часткове повернення отриманих від позивача коштів (сплачених пайових внесків), що свідчить про факт отримання відповідачкою грошових коштів в якості оплати пайових внесків за квартиру. А будь-яких інших правових підстав для здійснення такого повернення відповідачкою не надано та судом не встановлено.

Крім того, зазначив, що судом не прийнято до уваги відсутність доказів того, що відповідачка надавала кошти позивачу для виконання її зобов`язання за договором №47 від 28.11.2017 року, а також доказів самостійного виконання відповідачкою свого зобов`язання за вказаним договором.

У своєму відзиві адвокат Гладчук Зінаїда Яківна, діюча від імені відповідачки ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

28 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та МЖК "Престиж" було укладено договір № 47 про пайову участь у будівництві квартири (а.с.9-12).

З долучених до суду позивачем квитанцій вбачається, що ОСОБА_1 з 28.11.2017 року по 31.10.2018 року було внесено на рахунок МЖК "Престиж" грошові кошти в розмірі 493 171,00 грн із призначенням платежу - пайовий внесок згідно договору № 47 від 28.11.2017 року за ОСОБА_2 (а.с.17-18).

14 грудня 2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Т.А. було зареєстровано право власності на квартиру за відповідачкою, про що свідчить Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 193072815 від 14.12.2019 року (а.с.22).

Відповідачкою шістьма платежами, які підтверджуються виписками з особового рахунку позивача, відкритого в АТ "ПриватБанк", було повернуто на рахунок позивача 148 175,00 грн, а саме:

- 27.12.2017 р. - 22 220,00 грн;

- 26.01.2018 р. - 22 000,00 грн;

- 24.05.2018 р. - 22 595,00 грн;

- 02.04.2020 р. - 36 360,00 грн;

- 10.04.2020 р. - 30 000,00 грн;

- 14.05.2020 р. - 15 000,00 грн.

Таким чином, вважає, що сума заборгованості становить 344 996, 00 грн (493 171, 00 грн - 148 175,00 грн).

Відповідачкою на підтвердження своїх власних доходів долучено копію дозволу на працевлаштування та проживання в Італії, копію довідок про отримання заробітної плати та доходів за 2003-2021 роки в Республіці Італія, копію довідок про отримання заробітної плати та доходів за 2018-2019 роки в республіці Італія.

Відповідно до довідки про здійснення повної оплати паю вих. № 114 від 17 квітня 2019 року, виданої головою ОК "ЖБК "Престиж" ОСОБА_2 здійснено повну оплату пайових внесків до Пайового фонду Кооперативу, згідно договору про асоційоване членство № 47 від 28 листопада 2017 року з метою будівництва (отримання у власність асоційованим членом) житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_6 в сумі 492 161,00 грн. (а.с.16).

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що відповідачка із загальної суми в 493 171, 00 грн повернула йому грошові кошти у сумі 148 175,00 грн. Відтак вважає, що сума заборгованості становить 344 996,00 грн (493 171,00 грн - 148 175,00 грн).

Позивачем направлено 22.11.2021 року відповідачці вимогу про погашення заборгованості, однак вимога залишена без задоволення, що сторонами не заперечується (а.с.23).

Заперечуючи проти позову, відповідачка вказала на те, що зобов`язань таких, про які вказує позивач, що нібито сплачував за неї свої кошти, а в подальшому вона мала йому їх повернути, між ними не було. Жодного договору усного чи письмового вона з ним не укладала. Позивач, взагалі не окреслив, який це був вид зобов`язань, а тому і невідомо, як мав бути оформлений правочин (договір). ОСОБА_1 не був її кредитором чи стороною договору, він був її представником.

23 жовтня 2019 року, ОСОБА_2 надала позивачу довіреність на представлення її інтересів з усіма необхідними повноваженнями з питань оформлення та реєстрації житлового приміщення, квартири АДРЕСА_2 (а.с. 82, 83).

Вказаною вище довіреністю ОСОБА_2 уповноважила позивача представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями в усіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях незалежно від місцезнаходження, підпорядкування, форм власності, галузевої належності, в тому числі в ОК "ЖБК "Престиж" перед фізичними та юридичними особами з питань оформлення та реєстрації права власності на її ім"я житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 та представництва її інтересів, як власника вищевказаного житлового приміщення (квартири) в тому числі з питань володіння та користування з усіма необхідними для того правами. Для виконання наданих повноважень, представнику надано право, зокрема, здійснювати належні розрахунки, вносити адміністративні збори, обов`язкові платежі (квартплату, плату за надані послуги і т.і.), оплачувати державне мито та вести переговори, виготовити та отримати Технічний паспорт тощо.

Вказану довіреність відповідачкою скасована 22 березня 2021 року, що сторонами не заперечується.

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст. 202 ч.ч. 1-2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч.2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст.11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст.1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція ст.1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми ст.1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.06.2020 року у справі № 310/5835/13-ц (провадження № 61-46496св18).

Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 26.06.2018 у справі №910/9072/17 сформовано правову позицію щодо застосування загальних положень про зобов`язання у зв`язку з набуттям і збереженням майна згідно ст.1212 Цивільного кодексу України, відповідно до якого зазначено, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч.1 ст.1212 ЦК України.

На зазначені положення закону суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про те, що позивачем не доведено того, що ним виконано зобов`язання перед МЖК "Престиж" за власні кошти за боржника ОСОБА_2 та яка безпідставно набула майно (кошти), а тому у позивача не виникло право вимагати повернення таких коштів з відповідачки та виключає можливість застосування до таких правовідносин положень ч.1 ст.1212 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Вказана вище довіреність від 23 жовтня 2019 року є одностороннім правочином і може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила, згідно ч.3 ст.202 ЦК України.

Обставини справи, встановлені судом, свідчать про відсутність між сторонами договірного характеру правовідносин щодо оплати позивачем коштів, які були внесені позивачем на рахунок МЖК "Престиж" в розмірі 493 171,00 грн із призначенням платежу - пайовий внесок згідно договору № 47 від 28.11.2017 року за ОСОБА_2 та які витребовуються позивачем за вирахуванням частково повернутих коштів в сумі 148 175,00 грн.

Судом встановлено, що спірні кошти є безпідставно набутим майном, у зв`язку із наведеним, на підставі ст.1212 ЦК України, відповідачка зобов`язана повернути ці кошти позивачу. Суд же на вказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в позові.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, вважав, що відповідачка ОСОБА_2 виконувала свій обов`язок перед ЖБК "Престиж" за допомогою позивача ОСОБА_1 , і позивач сплачував кошти від її імені, а не позичав для ОСОБА_2 кошти. Однак сам позивач і не зазначає про те, що позичав спірні грошові кошти відповідачці. Обставини справи свідчать про те, що, як вже було зазначено, спірні кошти є безпідставно набутим майном, яке, на підставі ст.1212 ЦК України, підлягає поверненню позивачу.

Відповідачка підтверджує, що між позивачем і нею не було укладено жодного договору, ні усного, ні письмового. Вона стверджує, що позивач ОСОБА_1 не був її кредитором чи стороною договору, що вона не покладала виконання обов`язку перед ЖБК "Престиж" на позивача, а виконувала свій обов`язок за допомогою позивача і останній сплачував саме її кошти від її (відповідачки) імені, а не позичав їх їй. Однак належних доказів щодо сплати позивачем спірних коштів, належних саме їй, відповідачка не надала, а суд першої інстанції безпідставно вважав, що обов`язок доказування належності (позивачу чи відповідачці) сплачених ЖБК коштів лежить на позивачеві. Апеляційний суд не може взяти до уваги посилання відповідачки на 26 500,00 доларів США, отриманих позивачем за продаж 27.09.2018 року від імені відповідачки належної їй квартири, а також на 8 200 Євро готівкою, нібито отриманих 27.11.2017 року позивачем від неї для оплати пайових внесків за неї (відповідачку), оскільки відповідач заперечує правову природу вказаних 26 500 доларів США та сам факт отримання вказаних 8 200 Євро. Відсутність письмових доказів щодо вказаних коштів унеможливлює встановлення факту погашення відповідачкою вказаними коштами заборгованості перед позивачем у спірних правовідносинах. До того ж за договором від 27.09.2018 року відповідна квартира була продана за 275 764,00 грн. Крім того, як такі, що не відповідають дійсним обставинам, не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідачки на те, що в роздруківці ПриватБанку, яка додана до позову, зазначено не весь рух коштів за той період.

У своєму відзиві на позов відповідачка по суті просила застосувати позовну давність.

Норми цивільного законодавства щодо позовної давності встановлюють таке: сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України); загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України), позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч.2 ст.258 ЦК України); зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (ст.266 ЦК України); перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України); перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

На думку апеляційного суду позивачем позовну давність не пропущено, адже позивач дізнався про порушення свого права вже після 14.05.2020 року, коли отримав від відповідачки останній платіж на часткове погашення боргу в розмірі 15000,00 грн та залишення без задоволення його письмової вимоги про погашення заборгованості, яка була направлена 22.11.2021 року.

Висновки суду апеляційної інстанції

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції, на підставі ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, слід скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України:

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

При поданні позову позивачем (скаржником) було сплачено судовий збір у встановленому законом розмірі 3450,00 грн (а.с.1 т.1).

При поданні апеляційної скарги скаржник сплатив 5175,00 грн судового збору (а.с.222).

Таким чином, з урахуванням задоволення скарги, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 8 625,00 грн (3450,00 грн + 5175,00 грн).

Керуючись ч.1 ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Мартинова Олексія Юрійовича, діючого від імені ОСОБА_1 ,задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2022 рокускасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргузадовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 344 996,00 грн (триста сорок чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто шість гривень) та судові витрати в розмірі 8 625,00 грн (вісім тисяч шістсот двадцять п`ять гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 22 лютого 2023 року.

Головуючий суддя Майданік В. В.

Судді: Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.