Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.07.2023 Справа №607/13414/23

Провадження №2-о/607/407/2023

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Кунець Н.Р.,

присяжних Штопко Ю.С., Пацалюк Ю.А.

з участю секретаря судового засідання Ковбасюк М.В.

прокурора Житовецької О.А.

представника закладу з надання

психіатричної допомоги, лікаря-психіатра Сотника В.О.

особи, щодо якої розглядається питання,

пов`язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_1

дружини особи, щодо якої розглядається питання,

пов`язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу за заявою генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробота Володимира Васильовича про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар без його згоди, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник генеральний директор Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробот В.В. звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до закладу з надання психіатричної допомоги у психіатричний стаціонар без його згоди.

В обґрунтування поданої заяви покликається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20.07.2023 був госпіталізований в КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку ОСОБА_1 , які надійшли від дружини ОСОБА_3 . На підставі цих відомостей 20.07.2023 об 11 год. ОСОБА_1 був оглянутий лікарем-психіатром ОСОБА_4 у приймальному відділенні. Так, за наслідками цього огляду лікар-психіатр підтвердив висновок про необхідність його госпіталізації для обстеження та лікування у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби. Також ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР, яка підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію ОСОБА_1 згідно Закону України «Про психіатричну допомогу» та прийшла до висновку, що лікування ОСОБА_1 можливе лише в умовах стаціонару. Згода ОСОБА_1 на госпіталізацію відсутня, у зв`язку із неможливістю отримати згоду на госпіталізацію, по його психічному стану.

В судовому засіданні представник КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР лікар-психіатр Сотник В.О. заяву підтримав та пояснив, що ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби.

Особа, щодо якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечив щодо його примусової госпіталізації. Вказав, що в силу свого похилого віку він почав забувати певні події та речі, однак усвідомлює значення своїх дій, не є безпорадним та може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби.

Дружина особи, щодо якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_2 в судовому засіданні просила задовольнити заяву про примусову госпіталізацію її чоловіка ОСОБА_1 без його згоди. Вказала, що ОСОБА_1 у березні цього року лікувався в умовах психіатричного стаціонару, однак таке лікування результатів не дало. На даний час ОСОБА_1 поводить себе дивно, постійно чіпляється до неї та їх внуків, забуває, де залишав свої речі.

Прокурор Житовецька О.А. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви. Зазначила, що матеріалами справи не підтверджується факт необхідності примусової госпіталізації ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар без його згоди, оскільки в матеріалах справи відсутні докази встановлення в ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність та що обстеження або лікування ОСОБА_1 можливі лише в стаціонарних умовах.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив такі обставини:

Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією його паспорта серії НОМЕР_1 , виданим Тернопільським МУ УМВС України в Тернопільській області 23.01.1997.

Як вбачається із висновку комісії лікарівпсихіатрів КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР: Голови комісії Бондаренка О.М., В.о. зав. відділення ОСОБА_5 , лікаря психіатра Сотника В.О., пацієнт ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поступив в 1 психіатричне відділення КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР 20.07.2023 об 11:00 год за направленням поліклінічного відділення з приводу діагнозу: Судинна деменція, у супроводі дружини, зі слів якої стало відомо, що чоловік вже давно не має пам`яті, більше 5 років, не пам`ятає скільки має дітей, онуків, не знає як їх звати, став забувати назви предметів, не впізнає родичів, став агресивний, дратівливий, то дрімає, то багато ходить, багато їсть, ходить від вікна до вікна, від дзеркала до дзеркала, став сварливий, жадібний, не може відтворити в пам`яті плинні та недавні події, немає відчуття часу, став поводити себе неадекватно, байдужий до оточення.

Анамнез життя: народився старшим із 2 дітей, освіта середня-спеціальна. Працював на ХБК, згодом на будівництві, таксував, одружений, 2 дорослих дітей, операція- видалення вузла на щитовидній залозі. ТВс, вірусний гепатит, венеричні захворювання заперечує. Спадковість не обтяжена. Хворіє на гіпертонічну хворобу.

Згідно висновку лікарів-психіатрів психічний стан ОСОБА_1 : в свідомості, грубо орієнтований в часі, просторі, вступає в мовний контакт, відповіді короткі, після тривалої паузи, на більшість запитання відповідає мені вже 73 роки, то я все забуваю. Довго думає над поставленим запитанням та інструкціями, гіпомімічний, розгублений. Мислення торпідне, сповільнене. Абстрагування, узагальнення, виключення та побудова логічних зв`язків утруднені. Інтелектуально-мнестичні функції різко знижені. Часто плутає або не може згадати багаторічні відомості, назви предметів та кольори. Математичні завдання виконує погано. Активних психотичних розладів не продукує. Планів на майбутнє не планує. Вольова реакція ослаблена. Формальність критики.

Комісія прийшла до висновку, що пацієнт ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад внаслідок якого не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, відтак згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» ОСОБА_1 потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку без його усвідомленої згоди.

Відповідно до вимог ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до вимог ст. 4 Закону, психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями.

Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Європейський суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07(провадження № 14-9свц18 та у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі за № 766/13565св 17; від 18 грудня 2019 року у справі за №552/5273/18).

Згідно з вимогами ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» у випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обгрунтування про необхідність такої госпіталізації.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

У долученому до заяви висновку лікарів-психіатрів зазначено, що ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби. Однак, даних про конкретний психічний розлад (хворобу), на який може страждати ОСОБА_1 , тяжкість хвороби та характер її перебігу матеріали справи не містять, що суттєво зменшує можливості суду визначитись, щодо наявності у ОСОБА_1 психічних розладів та що такі психічні розлади досягають рівня, що виправдовують позбавлення його волі шляхом примусової госпіталізації.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Суд зауважує, що сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про необхідність госпіталізації та лікування ОСОБА_1 в примусовому порядку, при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.

Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить:

а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або

б) що в разі особа, чи є психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії.

У пункті 39 рішенні по справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи.

При цьому, Європейський суд з прав людини у вказаному пункті рішення не конкретизує виду, форми чи способу проведення такої медичної експертизи, а наголошує на неухильному дотримані принципу законності дій, пов`язаних з позбавленням волі особи. Законність відповідних дій Європейський суд з прав людини пов`язує неухильним дотриманням усіх вимог процесуальних та матеріально-правових норм внутрішнього законодавства, яке повинно співпадати з принципам статті 5 пункту 1 «e» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг).

З матеріалів справи вбачається, що направлена до суду заява про госпіталізацію не містить безумовних підстав, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу в примусовому порядку без його усвідомленої згоди. Заявником не доведено, а судом не вбачається обставин, що свідчать про безпорадність та неспроможність ОСОБА_1 самостійно задовільнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 заперечує щодо своєї госпіталізації до медичного закладу, посилаючись на те, що він усвідомлює значення своїх дій, може керувати ними, не є безпорадним та здатен самостійно задовольняти свої основні потреби життєдіяльності.

Крім того, присутня в судовому засіданні прокурор Житовецька О.А. категорично заперечила проти примусової госпіталізації ОСОБА_1 до медичного закладу без його згоди. Вказала, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що у ОСОБА_1 наявний тяжкий психічний розлад, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби.

Суд наголошує, що стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає примусову госпіталізацію особи лише у виняткових випадках, а заявник не надав, та судом не здобуто достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 24 жовтня 1979 року у справі Winterwerp v. the Netherlands, посилається на презумпцію психічного здоров`я людини та незаконності втручання держави в її особисту свободу на підставі припущення щодо наявності психічного захворювання.

Таким чином, судом не вбачається факту, що ОСОБА_1 є безпорадним та не може самостійно задовольняти основні життєві потреби, а тому не має підстав застосувати до останнього такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини, досліджені докази та вимоги законодавства, суд приходить до переконання про відсутність передбачених законом підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до психіатричного закладу, а тому в задоволенні заяви генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробота Володимира Васильовича про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар без його згоди, слід відмовити.

Керуючись статтями 259, 265, 268, 272, 273, 293, 294, 315-319, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробота Володимира Васильовича про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар без його згоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26.07.2023.

Годовуючий суддя Н.Р. Кунець

Присяжні : Ю.С.Штопко

Ю.А.Пацалюк