печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі судових засідань Ємець Д.О.

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу №757/22551/21-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та пені, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та пені.

В обґрунтування позову зазначено, що 13 січня 2014 року ОСОБА_1 , будучи клієнтом АТ КБ «ПРИВАТБАНК», уклав з останнім Договір вкладу «СТАНДАРТ», згідно якого позивачу було оформлено депозитний вклад.

На вказаний депозитний вклад, шляхом списання грошових коштів з інших карткових рахунків позивача, відкритих у Банку, було внесено 36 000,00 доларів США.

Окрім того, відповідно до умов нараховані проценти мали зараховуватись не на окремий рахунок чи картку позивача, а на рахунок, за якими обліковувався банківський вклад: № НОМЕР_1 , безпосередньо збільшуючи суму вкладу на вказаному рахунку.

Порядок такого зарахування був регламентований п. 2.2.1.7 Умов та Правил: «По закінченні кожного періоду нарахування процентів, що пройшов з моменту укладення договору, в перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15-00 нараховані проценти за вкладом зараховуються на картку/рахунок клієнта.»

Вимога про повернення банківського вкладу, шляхом переказу грошових коштів на картковий рахунок позивача, відкритий в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», була подана до Херсонської філії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 17.04.2018 року.

Вказана вимога не була виконана відповідачем. Тому позивач змушений був звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача банківського вкладу та процентів за вказаним вкладом.

Відповідно до рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року по справі № 757/49871/18-ц, зміненого постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року, з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто за договором банківського вкладу № SAMDNWFD45400 від 13 січня 2014 року у сумі 36 000,00 доларів США та нараховані проценти по вкладу у сумі 17 124,45 доларів США, що разом становило: 53 124,45 доларів США.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), та враховував той факт, що письмова вимога про повернення банківського вкладу була пред`явлена позивачем 17 квітня 2018 року, від так після закінчення строку дії договору банківського вкладу, або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін, в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Таким чином, позивач вказує, що загальний розмір невиконаних перед позивачем грошових зобов`язань, станом на 17 квітня 2018 року, становив: 53 124,45 дол. США, а їх стягнення, було здійснено лише в рамках примусового виконання судових рішень у справі № 757/49871/18-ц, яке відбулось лише 03.03.2021 року, тому відповідач, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, має сплатити на користь позивача три проценти річних за весь час прострочення (з 18.04.2018 року до 03.03.2021 року), що становлять: 4 584 долари США 71 цент.

Також, позивач вказує, що з моменту пред`явлення вимоги про повернення банківського вкладу по 03.03.2021 року (день в який за повідомленням державного виконавця вказана сума була списана з рахунків відповідача на рахунок виконавчої служби) розмір утримуваних банком коштів залишався незмінним та становив 53 124,45 доларів США, а тому на користь позивача має бути сплачена пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 17.07.2020 року по 03.03.2021 року (321 день), що становить: 511 588,45 доларів США.

З врахуванням зазначеного, позивач просить суд:

- стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 за час прострочення виконання грошового зобов`язання три проценти річних у сумі: 4 584 (чотири тисячі п`ятсот вісімдесят чотири) долари США 71 цент.

- стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 пеню за час прострочення з 17.04.2020 року до 03.03.2021 року у сумі: 14 303 603 грн. 89 коп.

02.09.2021 представником відповідача було подано відзив, в якому зазначено, що законодавчі норми дають право особі на стягнення 3 % річних та пені у разі порушення (невиконання) перед нею грошового зобов`язання, в тому числі і у разі порушення (невиконання) зобов`язання Банком за договором банківського вкладу.

Вимоги про стягнення 3 % річних та пені є похідними від основного зобов`язання кредитора перед боржником і вочевидь можуть бути задоволеними тільки у випадку дійсної наявності такого зобов`язання у боржника, яке є невиконаним або невчасно виконаним.

Відтак, вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення 3 % річних та пені можуть підлягати задоволенню виключно у разі наявного факту заборгованості за договором банківського вкладу у Банку перед позивачем.

Так, ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом про стягнення 3 % річних та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за депозитним договором № SAMDNWFD45400 від 13 січня 2014 року.

Водночас, ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до АТ КБ "'ПриватБанк" про стягнення суми банківського вкладу та відсотків за договором №SAMDNWFD45400 від 13 січня 2014 року. (справа №757/49871/18-ц)

04.02.2020 року Печерським районним судом м. Києва винесено рішення по справі №757/49871/18-ц, яким позовні вимоги позивача задоволено частково.

02.12.2020 Київським апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу Банку задоволено частково. Рішення суду першої інстанції змінено в резолютивний частині рішення, а саме в частині стягнення суми відсотків.

23.12.2020 року Верховним судом відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ "ПриватБанк" на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.

Отже, наразі відсутнє остаточне судове рішення в справі №757/49871/18-ц.

У вказаній справі (757/49871/18-ц) АТ КБ "ПриватБанк" заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки у Банку з 17.11.2014 року відсутні зобов`язання за вказаним депозитним договором перед позивачем.

Враховуючи надані АТ КБ "ПриватБанк" докази у справі №757/49871/18-ц, зобов`язання за депозитним договором має виконувати ТОВ "ФК "Фінілон", відповідно до умов Договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року, укладеного між Банком та ТОВ "ФК "Фінілон".

Тобто, АТ КБ "ПриватБанк" заперечує щодо існування зобов`язань перед ОСОБА_1 за вказаним договором банківського вкладу, щодо таких обставин (наявність/відсутність зобов`язань у Банку перед ОСОБА_1 ) існує судовий спір, який наразі не є вирішеним.

Як вказувалось вище, заявлені вимоги про стягнення 3 % річних та пені у справі №757/22551/21 є похідними вимогами від позовних вимог про стягнення вкладу, процентів за договором банківського вкладу заявлених у справі №757/49871/18 та у такій справі вирішується питання про наявність/відсутність зобов`язань Банку за договором банківського вкладу перед позивачем.

Тобто, відмова у задоволенні позовних вимог у справі №757/49871/18 та встановлення обставин відсутності зобов`язань у Банку за договором банківського вкладу унеможливить задоволення вимог про стягнення 3% річних та пені у справі № 757/22551/21-ц.

При цьому, у справі №757/22551/21-ц судом не можуть повторно вирішуватись аналогічні, питання щодо наявності/відсутності зобов`язань у Банку перед ОСОБА_1 за договором банківського вкладу, оскільки це може призвести до винесення різних за змістом судових рішень про одні і ті ж обставини, шо буде свідчити про порушення принципу правової визначеності.

Таким чином, на день подачі відзиву відсутні підстави для стягнення з Банку на користь позивача 3 % річних та пені через невиконання зобов`язань за договором банківського вкладу, оскільки існування таких зобов`язань Банком заперечується та це питання є предметом судового розгляду у справі №757/49871/18-ц, яка не є вирішеною.

Окрім цього, зазначено, що представником позивача при зверненні до суду пропущено строки позовної давності.

ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого цивільного права 26.04.2021 року (визначено ухвалою суду про відкриття провадження ) та здійснив розрахунок 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 18.04.2018 року по 03.03.2021 року, що частково виходить за межі позовної давності.

Стягнення 3% річних можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Таким чином, виходячи із вимог імперативної норми закону, розрахунок 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України може бути здійснений виключно у межах строку загальної позовної давності (три роки) та з врахуванням дати примусового виконання рішення у справі №757/49871/18. Тобто розрахунок може бути здійснений лише з 26.04.2018р по 02.03.2021р.

Також, зазначено, що у цій справі позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у загальному розмірі 14 303 603,89 грн., що є явно завищеним, таким, що не відповідає принципу розумності, справедливості, пропорційності, та засадам цивільного судочинства.

З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

16.02.2022 представником відповідача були подані письмові пояснення, в яких зазначено, що умовами депозитного договору № SAMDNWFD45400 від 13 січня 2014 року передбачено право дострокового розірвання договору (п. 5).

Позивачем 17.04.2018 року було подано заяву про повернення коштів за договором банківського вкладу. Заява зареєстрована Банком 17.04.2018 року.

Відповідно до умов договору банківського вкладу № SAMDNWFD45400 від 13 січня 2014 року, з огляду на наявність передбаченого права для вкладника на дострокове розірвання договору на його вимогу, Договір банківського вкладу № SAMDNWFD45400 від 13 січня 2014 року в силу вимог ч. 3 ст. 651 ЦК України - є розірваним з 20.04.2018 року.

Таким чином, умовами депозитного договору передбачений окремий випадок припинення його дії у випадку дострокового розірвання з ініціативи вкладника та після розірвання договору їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами (Банком та вкладником) здійснюється виключно на законодавчих, а не на договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті ст.ст. 598, 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язань на вимогу однієї із сторін.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 09.11.2021р у справі № 320/5115/17 щодо відсутності споживчих правовідносин між сторонами (Банком та вкладником) після розірвання договору банківського вкладу та відповідно, відсутності підстав для застосування до таких правовідносин норм Закону України "Про захист прав споживачів" - з дати розірвання (20.04.2018 р) договору банківського вкладу № SAMDNWFD45400 від 13.01.2014 року нарахування пені на підставі ч.5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" неможливо.

Також, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення 3 % річних, які позивачем нараховано на суму вкладу з відсотками, але нарахування 3 % річних може бути здійснене лише на тіло депозиту.

Три проценти річних можуть нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами (2014.07.01 ВСУ: Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві).

Велика Палата Верховного суду у постанові від 09.11.2021 року (справа №320/5115/17) змінила рішення судів першої та апеляційної інстанції та навела формулу розрахунку процентів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, відповідно до якої судом здійснено нарахування 3 % річних лише на тіло депозиту.

Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, шо нараховані позивачем 3 % річних на суму владу з відсотками є не вірними.

16.02.2022 представником відповідача були подані письмові пояснення, в яких зазначено, що АТ КБ «Приватбанк» не є боржником по депозиткому договору № SAMDNWFD45400 від 13.01.2014 року, а отже відсутні підстави для стягнення з нього три відсотки річних.

Таким чином, представник Банку вважає, що належним відповідачем у даній справі є ТОВ «ФК «Фінілон».

16.02.2022 представником позивача були подані додаткові пояснення в яких зазначено, що постановою Верховного Суду від 03.11.2021 року по справа № 757/49871/18-ц рішення Печерського районного суду міста Києва від 04.02.2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 02.12.2020 року були змінені лише в частині розподілу судових витрат, в іншій частині постанова Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року та змінене нею рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року були залишені без змін.

Отже, загальний розмір грошових зобов`язань відповідача за договором банківського вкладу № SAMDNWFD45400 від 13.01.2014 року, невиконаних перед позивачем, станом на 17 квітня 2018 року, становив: 53 124, 45 доларів США 45 центів.

Також зазначено, що наведеними вище судовим рішенням у справі 757/49871/18-ц, вимога про повернення банківського вкладу шляхом переказу грошових коштів на картковий рахунок позивача, відкритий в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» була подана до Херсонської філії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 17.04.2018 року.

Зважаючи на те, що 17.04.2021 року, останній день загального строку позовної, припало на суботу - вихідний день, позовна заява була надіслана до суду 19 квітня 2021 року - в перший за ним робочий день.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з дотриманням строків позовної давності, а висновки відповідача про звернення ОСОБА_1 до суду за захистом свого цивільного права 26.04.2021 року не грунтуються на обставинах справи.

Ототожнення відповідачем дати надходження позовної заяви до суду, вказаної в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року про відкриття провадження у справі № 757/22551/21-ц, з датою звернення позивача до суду, є помилковим та безпідставним.

16.02.2022 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання про залучення третьої особи та зупинення провадження у справі.

16.02.2022 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та перейдено до розгляду справи по суті.

27.10.2022 представником відповідача подано пояснення щодо Договору.

23.11.2022 представником відповідача було подано заяву про застосування строків давності, в якій зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого цивільного права 26.04.2021 року (визначено ухвалою суду про відкриття провадження) та здійснив розрахунок 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 18.04.2018 року по 03.03.2021 року, що частково виходить за межі позовної давності.

Таким чином виходячи із вимог імперативної норми закону, розрахунок 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України може бути здійснений виключно у межах строку загальної позовної давності (три роки) та з врахуванням дати примусового виконання рішення у справі №757/49871/18. Тобто, розрахунок може бути здійснений лише з 26.04.2018р. по 02.03.2021р.

ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого цивільного права 26.04.2021 року (визначено ухвалою суду про відкриття провадження) та здійснив розрахунок пені за період з 17.04.2018 року по 03.03.2021 року, що виходить за межі позовної давності.

На підставі викладеного, представник відповідача просить суд: застосувати загальний строк позовної давності до вимог щодо стягнення 3 % річних та застосувати строк позовної давності до вимог щодо стягнення пені.

В судове засідання представник позивача не з`явися, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, в матеріалах справи міститься заява від представника позивача про розгляд справи за його відсутності та позивача.

Представник відповідача в судове засідання подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, щодо задоволення позовних вимог заперечував та послався на зазначене у відзиві та письмових поясненнях.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стягнення грошової суми в іноземній валюті здійснюється у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет № 15-93).

При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні.

Крім того, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, так само слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа №6-1286цс16).

Відтак, оскільки рішенням суду було встановлено відповідальність банку щодо повернення вкладу та нархованих процентів перед позивачем, то суд прийшов до висновку, про стягнення на користь позивача з відповідача трьох відсотків річних, на підставі ст. 625 ЦК України.

Судом встановлено, що відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В зв`язку з цим до заявлених позовних вимог повинна бути застосована позовна давність.

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що заява представника відповідача про застосування строків позовної давності підлягає частковому задоволенню в даній частині та підлягає стягненню відсотки за період 19.04.2018р. (дата направлення позовної заяви до суду) по 02.03.2021р.

Окрім цього, суд звертає увагу, що Верховний Суд наголошує, що положення статей 3, 509, 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, таким чином помилковим є твердження, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.

Наведену правову позицію також викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №916/2889/13.

Таким чином, за таких обставин суд приходить до висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог та необхідність задовольнити позовні вимоги частково в межах 3-річного строку.

Відтак, з врахуванням того, що суд нараховує 3% річних на суму, яка складється з тіла депозиту та нарахованих процентів у відповідності до рішення суду, то стягненню підлягає сума в розмірі 4 580 доларів США 34 центи (період з 19.04.2018р. по 02.03.2021р. - 53 124,45 х 3% х 1049 днів : 365).

Щодо вимог про стягнення пені на підставі на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», варто зазначити, що стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому, такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів.

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Отже, зміст поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто, обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом із тим, дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 сформулювала висновки про те, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів, та погодилася з аналогічними за змістом правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 180/1179/15-ц (провадження № 6-1699цс16) та від 13 березня 2017 року у справі № 761/14537/15-ц (провадження № 6-2128цс16), та не вбачала підстав для відступу від них.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року з банку на користь ОСОБА_1 в сумі 67 078,57 долара США, на користь ОСОБА_4 - 59 900 доларів США, на користь ОСОБА_3 - 106 000 доларів США, на користь ОСОБА_5 - 120 033,89 долара США з ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

Так, з врахуванням зазначеного, та обґрунтувань представника відповідача, який спростовує доводи позивача, суд прийшов до висновку, що є встановленим припинення правовідносин по договору з 17.04.2018 року.

Таким чином, судом встановлено, що позивач скористався правом на дострокове розірвання депозитного договору, звернувшись до суду із позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою про виплату належних йому коштів за договорами банківських вкладів разом з нарахованими процентами, а тому договір вважається розірваним та відповідно пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Відтак, вимога в частині стягнення пені, на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Таким чином, з врахуванням зазначених обставин справи, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача заборгованості за невиконання зобов`язання із застосуванням трьох річного строку давності в розмірі 4 580 доларів США 34 центи.

Щодо інших тверджень сторони відповідача, суд вважає їх необґрунтованими належним чином. Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ч.1 ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 269,38 грн., оскільки позивач звільнений від оплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 1-16, 526, 625, 1058, 1060, 1061, 1066, 1067, ст.ст. 1, 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 1-18, 76 81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та пені - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 на підставі ст.625 ЦК України 3% річних суму в розмірі 4 580 (чотири тисячі п`ятсот вісімдесят) доларів США 34 центи.

Стягнути на користь держави з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1269 (тисяча двісті шістдесят девять) грн. 38 коп.

В іншій частині вимог - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса для проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНКОПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», Код , місцезнаходження юридичної особи: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 19.07.2023.

Суддя Т.Г. Ільєва