РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/2129/21

Номер провадження 2/495/943/2023

19 квітня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої судді - Анісімової Н.Д.,

при секретарі судового засідання - Коліниченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного виконавця Колечко Д.М., треті особи: АТ «Райффайзен Банк Аваль»,Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петров Юрій Миколайович, Державне підприємство « СЕТАМ» про визнання недійсними електронних торгів з реалізації нерухомого майна та акту про реалізацію предмета іпотеки за наслідками електронних торгів з реалізації нерухомого майна, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, та скасування реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного виконавця Колечко Д.М., треті особи: АТ «Райффайзен Банк Аваль», Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петров Юрій Миколайович, Державне підприємство «СЕТАМ» про визнання недійсними електронних торгів з реалізації нерухомого майна та акту про реалізацію предмета іпотеки за наслідками електронних торгів з реалізації нерухомого майна, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, та скасування реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Просить суд визнати недійсними електронні торги з реалізації нерухомого майна у вигляді квартири загальною площею 79,7кв.м.під АДРЕСА_1 , та яка складається у цілому з: 1 коридор,2 кухня, 3, 6, 9, 10 житлові кімнати, житловою площею 51,0 кв.м., 4,5,11 шафи, 7- ванна,8 туалет, 12 балкон,13- лоджія, оформлених протоколом проведення електронних торгів №525333 від 10.02.2021р.; визнати недійсним Акт про реалізацію предмета іпотеки квартири загальною площею 79,7 кв.м. під АДРЕСА_1 , та яка складається у цілому з: 1 коридор, 2 кухня, 3, 6, 9, 10 житлові кімнати, житловою площею 51,0 кв.м., 4,5,11 шафи, 7- ванна, 8 туалет, 12 балкон,13- лоджія за наслідками електронних торгів з реалізації нерухомого майна, оформлених протоколом проведення електронних торгів №525333 від 10.02.2021р.; скасувати свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 на квартиру загальною площею 79,7 кв.м. під АДРЕСА_1 , та яка складається у цілому з: 1 коридор, 2 кухня, 3, 6, 9, 10 житлові кімнати, житловою площею 51,0 кв.м., 4,5,11 шафи, 7- ванна, 8 туалет, 12 балкон,13- лоджія та реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на вищезазначене нерухоме майно та стягнути на корить Позивача судові витрати.

Свої вимоги позивач ґрунтує тим, що 01.09.2006р. нею було придбано чотирикімнатну квартиру загальною площею 79,7 кв.м. під АДРЕСА_1 .

До цього, на придбання квартири між позивачкою та АППБ «Аваль» 31.08.2006 року було укладено кредитний договір №014/0043/74/64490, за умовами якого отримала грошові кошти у сумі тридцять п`ять тисяч доларів США строком на 240 місяців.

Далі, 01.09.2006 року був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки, у відповідності до умов якого предметом іпотеки є квартира: загальна площа 79,7 кв.м., житлова площа 51,0 кв.м,яка складається в цілому з : 1 коридор,2 кухня, 3- житлова кімната,4 шафа, 5 шафа, 6- житлова кімната, 7- ванна,8 туалет, 9- житлова кімната, 10 житлова кімната, 11- шафа, 12 балкон,13- лоджія.

Вказує що в 2007 році зареєструвала за даною адресою своє нове місце проживання.

Проте у 2008 році зазначає що суттєво зменшились її доходи, і вона не могла сплачувати платежі за кредитним договором у розмірі 385 доларів США, як було визначено за умовами договору.

Внаслідок невиконання обов`язків за кредитним договором позивачкою, кредитор отримав виконавчий напис № 443 від 07.02.2008 року, який неодноразово пред`являв до органів, які здійснюють примусове виконання рішень для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивачка вказує що після цього вона була вимушена постійно звертатися до Іпотекодержателя з метою владнати спірне питання.

Як стверджує позивачка аж 24 березня 2021 року отримала поштове повідомлення від державного підприємства «Сетам» нотаріально завірену копію Акту про реалізацію предмета іпотеки. З даного акту вона дізналася, що звернено стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості від реалізації зазначеного майна у сумі 199 235,09 грн. та що квартира була реалізована 10.02.2021 державним підприємством «Сетам» за допомогою системи електронних торгів арештованим майном «Сетам»- https:setam.net.ua.

Даний Акт було видано на ім`я ОСОБА_2 на підставі протоколу проведення електронних торгів № 525333 від 10.02.2021 року, який вже 17.03.2021 року зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру.

Вважає, що позов необхідно задовольнити з тих підстав, що на момент примусової реалізації діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року у відповідності до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;

таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Посилається на вимоги п. 9, ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідності до якого виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Таким чином вважає, що у відповідності до Закону України ««Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також відповідно до п. 9, ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець Колечко Д.М. повинен був повернути стягувачу АТ «Райффайзен Банк Аваль» виконавчий документ за виконавчим провадженням ВП № 62196558 за виконавчим написом № 443, виданим 07.02.2008р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровим Ю.М.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував з підстав, викладених в поясненнях третьої особи АТ «Райффайзен Банк Аваль». Просив у позові відмовити, справу слухати за його відсутності.

Відповідач приватний виконавець Колечко Д.М. надав до суду пояснення на позовну заяву, в якій проти позову заперечував та просив суд відмовити Боржниці у задоволенні позову в повному обсязі, з підстав зазначених в поясненнях.

Від третьої особи АТ «Райффайзен Банк Аваль» надійшли письмові пояснення по справі, в яких проти позову заперечує, просить відмовити позивачу в задоволенні позовної заяви в повному обсязі, з підстав зазначених в поясненнях.

Від інших учасників справи будь-яких пояснень чи заяв не надходило.

Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Матеріалами справи встановлено, що згідно укладеного 01.09.2006 року іпотечного договору нотаріальний реєстровий № 4097, між АППБ «Аваль» та ОСОБА_3 , остання з метою забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору № 014/0043/74/64490 від 31.08.2006 передала в іпотеку: нерухоме майно, чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

07.02.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровим Ю.М. було вчинено виконавчий напис № 443 про задоволення вимог ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (який є правонаступником АППБ «Аваль», що виступав Іпотекодержателем) у розмірі 199 235,09 грн. шляхом звернення стягнення на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 .

На виконання вимог виконавчого напису 27.05.2020р. приватним виконавцем Колечко Д.М. було відкрито виконавче провадження ВП № 62196558.

15.06.2020р. приватним виконавцем Колечко Д.М. було складено постанову про опис та арешт майна Боржниці, а саме чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Також, приватним виконавцем Колечко Д.М. в рамках виконавчого провадження було призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні з метою визначення ринкової вартості арештованого майна боржника.

Згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_5 про незалежну оцінку майна від 16.09.2021р. ринкова вартість чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 складала 274 524,00 грн.

13.10.2020року приватним виконавцем Колечко Д.М. було винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника, та цього ж дня, було підготовлено заявку на реалізацію арештованого майна.

16.10.2020р. на сайті ДП «СЕТАМ» було опубліковано повідомлення щодо лоту № 448040 щодо реалізації чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

У відповідності із зазначеним повідомленням, 16.11.2020 було призначено перші торги третього кола з реалізації арештованого майна за ціною 274 524,00 грн., які не відбулись у зв`язку із відсутністю попиту на вказаний об`єкт, у зв`язку із чим було проведено уцінку та на 28.12.2020р. було призначено другі торги третього кола з реалізації спірного майна за ціною 219 619,20 грн.

Зазначені торги також не відбулись за відсутності попиту, у зв`язку із чим знову, у відповідності до чинного законодавства була проведена уцінка та на 10.02.2021 за стартовою ціною 192 166,80 грн. були призначені треті торги третього кола.

За результатами проведення відкритого аукціону з реалізації лоту переможцем торгів було визнано ОСОБА_2 , який придбав арештоване майно за найвищою ставкою 225 000,00 грн.

10.02.2021 року було складено протокол № 525333 проведення електронних торгів. Реєстраційний номер лота 462119. Іпотека. Чотирикімнатна квартира, загальною площею 79,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 . Стартова ціна 192 166,80 грн. Протокол сформовано організатором торгів: 10.02.2021 року о 22:00:17.

Згідно даного протоколу, переможцем визначено учасника № 6 ОСОБА_2 за найвищою особливою ставкою 225 000,00 грн.

03.03.2021р. приватним виконавцем Колечко Д.М. було складено акт про реалізацію предмета іпотеки.

17.03.2021р. року ОСОБА_2 було видано свідоцтво, у якому приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області кушнір І.В. посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з: чотирикімнатної квартири, вартістю 274 524,00 грн. яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 79,7 кв.м., яке придбане ОСОБА_2 за 225 000,00 грн. що раніше належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.09.2006р., зареєстрований номер 4095.

17.03.2021р. ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на вищевказане майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Розділом VII цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 48 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ст. 46 Закону передбачена черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно.

Зокрема, реалізація заставленого майна, відповідно частини 4 ст. 51 Закону, здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною сьомою цієї ж статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України "Про іпотеку" до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки ст. 575 Цивільного кодексу України, іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення.

Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог цього закону.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 47 цього Закону визначено, що організатор прилюдних торгів протягом трьох днів з дня підписання переможцем прилюдних торгів протоколу надсилає відповідний протокол державному виконавцю, приватному виконавцю, а також інші документи, що підтверджують реалізацію предмета іпотеки відповідно до цього Закону. На вимогу державного виконавця, приватного виконавця для перевірки дотримання порядку проведення прилюдних торгів організатор прилюдних торгів зобов`язаний подати державному виконавцю, приватному виконавцю повну та достовірну інформацію і документи, що стосуються організації та проведення торгів.

Протягом п`яти робочих днів з дня надходження коштів від реалізації предмета іпотеки державний виконавець, приватний виконавець складає акт про реалізацію предмета іпотеки, в якому зазначаються:

назва виконавчого документа, на підставі якого здійснено реалізацію предмета іпотеки, його номер та дата видачі, найменування органу (посадової особи), який видав документ;

відомості про іпотекодержателя та іпотекодавця;

стисла характеристика та місцезнаходження предмета іпотеки;

назва організатора прилюдних торгів, який проводив прилюдні торги, дата та місце їх проведення;

відомості про покупця;

початкова ціна предмета іпотеки та ціна продажу;

сума коштів, перерахована за придбаний предмет іпотеки, включаючи гарантійний платіж, та дати їх перерахування;

відомості про те, що прилюдні торги відбулися з дотриманням вимог цього Закону.

Акт про реалізацію предмета іпотеки підписується державним виконавцем, затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, скріплюється печаткою цього органу або підписується приватним виконавцем, скріплюється його печаткою та не пізніше наступного дня надсилається до організатора прилюдних торгів, який проводив прилюдні торги.

Державний виконавець, приватний виконавець не може відмовити у видачі акта про реалізацію предмета іпотеки, якщо така реалізація здійснювалася відповідно до вимог цього Закону. У разі відмови видати акт про реалізацію предмета іпотеки державний виконавець, приватний виконавець повинен протягом п`яти робочих днів з дня закінчення строку, встановленого частиною другою цієї статті, повідомити про це організатора прилюдних торгів, іпотекодержателя, іпотекодавця та покупця. Повідомлення, що містить підстави для відмови у видачі акта про реалізацію предмета іпотеки, підписується державним виконавцем і начальником відповідного органу державної виконавчої служби та скріплюється печаткою цього органу або підписується приватним виконавцем та скріплюється його печаткою. Відмова державного виконавця, приватного виконавця видати акт про реалізацію предмета іпотеки може бути оскаржена відповідно до законодавства.

На підставі акта про реалізацію предмета іпотеки нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів.

Протягом п`яти робочих днів з дня надходження від державного виконавця, приватного виконавця акта про реалізацію предмета іпотеки організатор проведення прилюдних торгів видає цей акт покупцеві, нотаріально засвідчені копії акта надсилає іпотекодержателю та іпотекодавцю.

Якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, він має право отримати решту суми з іншого майна боржника у порядку, встановленому законом.

Як вбачається з позовної зави, Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними не тільки електронних торгів із реалізації арештованого майна, але й акта про проведені прилюдні торги.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17-6.18) та від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункти 38-39), від 6 липня 2022 рокуу справі № 914/2618/16 (пункт 32), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба/приватні виконавці й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (див. постанови від 5 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (пункти 40-41), від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 56)).

Оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).

З огляду на наведене неналежним та неефективним є вимога позивача щодо визнання недійсним акта про реалізацію предмета іпотеки квартири загальною площею 79,7 кв.м. під АДРЕСА_1 , та яка складається у цілому з: 1 коридор, 2 кухня, 3, 6, 9, 10 житлові кімнати, житловою площею 51,0 кв.м., 4,5,11 шафи, 7- ванна, 8 туалет, 12 балкон,13- лоджія за наслідками електронних торгів з реалізації нерухомого майна, оформлених протоколом проведення електронних торгів №525333 від 10.02.2021р., і відповідно не підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсними електронних торгів та скасування свідоцтва про право власності та реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_2 , суд вважає що дані позовні вимоги також не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як зазначалось вище, продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов.

Як вбачається із суті позову, Позивач фактично намагається оскаржити дії державного виконавця з приводу передачі майна на примусову реалізацію та невжиття дій, передбачених п. 9, ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», щодо неповернення виконавчого документа стягувачеві.

При цьому, Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Законом України «Про виконавче провадження» (Розділ X) встановлено окремий, та самостійний спосіб оскарження дій державного (приватного) виконавця.

Зокрема, ч. 2 ст. 74 Закону, передбачає що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Частина 5 цієї ж статті Цього Закону визначає, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Проте, позивачем, як учасником (Боржником) виконавчого провадження ВП № 62196558 з примусового виконання виконавчого напису № 443, виданого 07.02.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровим Ю.М. про звернення стягнення на заставлене майно - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 для задоволення вимог ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 199 235,09 грн. не надано суду рішень будь-яких органів, з приводу визнання неправомірними дій приватного виконавця щодо передачі майна на примусову реалізацію та бездіяльності - невжиття дій, передбачених п. 9, ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», з приводу неповернення виконавчого документа стягувачеві.

При цьому, статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено права і обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження. Серед іншого, Боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Як зазначалось вище, природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто забезпечення переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, складення за результатами їх проведення акту про проведення прилюдних торгів є оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а від так є правочином та може визнаватись недійсними (Торги) в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ст. 203, 215 ЦК України.

Процедура проведення електронних торгів, на момент виникнення спірних правовідносин регулювалась Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України 29.09.2016 № 2831/5 (надалі, також - Порядок).

Тобто, для визнання прилюдних торгів недійсними необхідно встановити порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених у Порядку.

Верховним судом у постанові від 13.03.2018 року у справі № 911/494/17 зазначено, «Вирішуючи спір про визнання електронних торгів недійсними, необхідно встановити чи мало місце порушення вимог порядку та інших норм законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів».

Разом з цим, Верховним судом неодноразово наголошувалось, на тому що порушення допущені виконавцем при здійсненні своїх повноважень, до передачі заявки на реалізацію та призначення прилюдних торгів, то такі дії/бездіяльність підлягають оскарженню в строки, та порядку, передбаченими Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, дії державного (приватного) виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними.

Така правова позиція узгоджується з висновками ВС, викладеними у постанові від 10.05.2018р. у справі № 755/21826/15-ц де також зазначено «Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами електронних торгів, то підставами для визнання електронних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим порядком».

До того ж Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі № 925/529/17 зазначає: «При цьому, доводи касаційної скарги щодо неправомірності дій державного виконавця при здійсненні своїх повноважень, визначених Законом України "Про виконавче провадження", не стосуються правил проведення електронних торгів та є такими, що мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними.»

Отже, суд приходить до висновку, що дії приватного виконавця, які не стосуються порядку проведення прилюдних торгів, мають самостійний і окремий спосіб оскарження у визначені спеціальним законом строки, а від так не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Більш того, є неспроможними твердження позивача що ним не надавалась згода на примусову реалізацію майна з огляду на загальне законодавство, що регулює іпотечні правовідносини та безпосередньо договору іпотеки, за яким спірне майно було реалізоване. Так, відповідно до умов договору іпотеки, Іпотекодавець погоджувався та завчасно надав згоду на реалізацію предмета іпотеки, уразі невиконання ним умов кредитного договору та наявності чинних зобов`язань перед Кредитором.

Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 13.06.2018 по справі № 645/5280/16-ц, де зазначено:

«У справі, що переглядається, звернення стягнення на квартиру ОСОБА_4 як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки ОСОБА_4 надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя.

Так, відповідно до пункту 5.4.1 договору іпотеки рішення про прийняття у власність предмета іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібне. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмета іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кредекс Фінанс» здійснена за згодою ОСОБА_4, що висловлена у пункті 5.4.1 договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, доводи ОСОБА_4 про те, що вона як іпотекодавець не надавала згоди на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя, є безпідставними.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що вона не надавала згоди на відступлення права вимоги за договором іпотеки від ВАТ «Кредобанк» до ТОВ «Кредекс Фінанс».

Так, у статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Оскільки ОСОБА_4 не оскаржувала договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, цей договір є чинним та, в силу статті 204 ЦК України, є правомірним, тому позивач є новим кредитором у зобов`язанні, до якого перейшли всі права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу, в порядку передбаченому статтями 512-517 ЦК України.

При цьому доводи касаційної скарги щодо ненадання ОСОБА_4 згоди на відступлення права вимоги, а також щодо оцінки вартості квартири, не є підставами для скасування державної реєстрації, оскільки вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень передбачений частиною першою статті 24 Закону.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що державною реєстрацією права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кредекс Фінанс» порушені права малолітньої дитини, яка на момент відчуження квартири була зареєстрована та проживала у спірній квартирі, оскільки на момент укладення договору іпотеки - 21 грудня 2006 року у ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, було відсутнє майнове право (право користування) спірною квартирою».

В наявному у матеріалах справи договорі іпотеки (з якого виникли спірні правовідносини) сторони дійшли згоди щодо примусової реалізації предмета іпотеки, зокрема:

- п.п. 3.1. та 3.1.4. Договору іпотеки іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 4 цього договору;

- п. 4.1. Договору Іпотеки якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки;

- п. 4.4. Договору Іпотеки сторони узгодили, способи задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема у випадку невиконання позичальником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за зим та/або кредитним договором у встановлений іпотеко держателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. Це застереження згідно статей 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом; - реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за виконавчим написом нотаріуса, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження.

- п. 4.5. Договору Іпотеки право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, встановлено пунктом 4.5. цього договору та вибір способу задоволення таких вимог належить іпотекодержателю.

Таким чином, укладаючи договір іпотеки, Позивач заздалегідь надав згоду на примусову реалізацію предмета іпотеки за вибором іпотекодержателя. Даний договір в зазначених частинах Позивачем не оскаржувався, як такий що суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у зв`язку з його прийняттям. Тому, в силу статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не встановлює недійсність раніше наданої згоди на відчуження предмета іпотеки за іпотечним застереженням.

Матеріали справи не містять будь-яких письмових звернень Позивача до іпотекодержателя з моменту укладення договору (зокрема з моменту прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (надалі, також Закон «Про мораторій»)) до реалізації предмета іпотеки з приводу зміни умов договору або ж висловлення своєї незгоди на реалізацію предмета іпотеки з урахуванням положень зазначеного закону.

Також, як підтверджується матеріалами справи, даний виконавчий напис неодноразово перебував на примусовому виконанні у відповідних органах, однак, у зв`язку з прийняттям Закону «Про мораторій» позивачем не визнано вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, а отже позивач визнавав законність та правомірність його виконання, при цьому, даний виконавчий напис було вчинено до прийняття зазначеного Закону.

Також, Позивачем не доведено факту використання спірного житла як постійного місця проживання. Так, в матеріалах справи наявна довідка ОСББ «Перемоги 34» від 21.03.2021, згідно якої з 2007 року по момент її надання у спірній квартирі зареєстровані та проживають п`ять осіб Позивач зі своєю сім`єю. Однак, дана довідка не може бути належним доказом, оскільки в ній зазначено про мешкання неповнолітніх дітей, які народились у 2010 році та 2012 році, тобто після 2007 року і не могли бути ані зареєстрованими ані проживаючими. Таким чином, є очевидним, що дана довідка містить недостовірну інформацію, а отже не може сприйматись судом як належний доказ. На додаток, Позивачем додано до позову копію домової книги у якій вказано, що діти були зареєстровані 22.03.2021р., тобто вже після реалізації предмета іпотеки, яка відбулась 10.02.2021р., тоді як в позовній заяві стверджує що зареєструвала їх ще у 2007році.

На додаток, Позивач зазначає в позові, що про реалізацію предмета іпотеки йому стало відомо 24.03.2021р. отримавши від ДП «СЕТАМ» копію акту про реалізацію предмета іпотеки. Однак, таке твердження спростовується наданою самим же позивачем інформаційною довідкою з ДРРПНМ яка датована 18.03.2021р. (на наступний день після реєстрації ОСОБА_2 свого права власності), з чого вбачається, що Позивач знав про наявне відкрите виконавче провадження та звернення стягнення на предмет іпотеки, слідкував за переходом прав власності на спірне майно, однак не вживав жодних заходів щодо оскарження дій приватного виконавця та свідомо надає до суду докази, які спростовують самі себе.

Так, згідно акту приватного виконавця від 15.06.2020р. зі слів сусідів, було встановлено, що у спірній квартирі Боржниця не проживає. Належних доказів, які б спростовували факт не проживання Позивачем не надано. Представником позивача подано до суду заяву про виклик свідків, яку судом протокольно відхилено, з підстав її невідповідності статті 91 ЦПК України, а саме не зазначено місце проживання (перебування) або місце роботи свідків не вказано вулицю та населений пункт де вони проживають, що також унеможливлює їх виклик до суду та не вбачається що вони є сусідами Позивача і відповідно можуть підвередити факт її проживання чи не проживання.

А отже, якщо божник спірне нерухоме житлове майно не використовує як місце постійного проживання, заборона примусового відчуження, встановлена Законом «Про мораторій» на дані правовідносини не розповсюджується (аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду по справі № 755/17990/19 від 10.02.2021р., № 750/5622/19 від 18.11.2020р.)

Таким чином, сам по собі факт відсутності у Боржника іншого житлового майна, окрім іпотечного, за даними реєстру прав власності, не є підставою для застосування Закону «Про мораторій», враховуючи те що належними доказами (постановою про опис та накладення арешту на майно від 15.06.2020 та актом приватного виконавця від 15.06.2020) підтверджено, що Боржник фактично не використовував спірне майно як постійне місце проживання, що є обов`язковою сукупною умовою для застосування положень цього закону.

На додаток, суд вважає за необхідне зазначити, що звертаючись до суду з вимогами про визнання недійними електронних торгів з реалізації нерухомого майна та скасування свідоцтва про право власності та реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_2 , в прохальній частині Позивач не визначив в якому саме будинку знаходиться квартира АДРЕСА_1 , щодо якої заявлено позовні вимоги.

Слід зазначити, що оскільки за змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Порядком.

Так, відповідно до правової позиції Верховного суду України (Постанова СУ від 24.10.2012 р. у справі № 6-166цс12), вирішуючи спір про визнання прилюдних торгів недійсними суду необхідно встановити такі факти: чи мало місце порушення вимог Порядку чи інших норм при проведенні прилюдних торгів; чи вплинули ці порушення на результат торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивача, які оспорюють результати торгів.

Слід зауважити, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про визнання електронних торгів недійсними позивач до позовної заяви не надав.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновків, що електронні торги об`єктів іпотеки проведено з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закону України «Про іпотеку», та відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, та Закону «Про мораторій».

Жодних порушень, встановлених законодавством України правил проведення торгів, при їх проведенні не встановлено, вони проведені у відповідності з нормами діючого законодавства України і правових підстав для визнання торгів недійсними не має.

Оскільки, не має підстав для задоволення вимог позивача про визнання недійсними, то інші позовні вимоги (скасування свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності) також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вказаних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 33, 41, 43, 47, 49 ЗУ «Про іпотеку», ст. 46, 51,57,58,62 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. ст.203,215,575, 656 ЦК України, ст.12,13, 81, 83, 158, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, , суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного виконавця Колечко Д.М., треті особи: АТ «Райффайзен Банк Аваль»,Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петров Юрій Миколайович, Державне підприємство «СЕТАМ» про визнання недійсними електронних торгів з реалізації нерухомого майна та акту про реалізацію предмета іпотеки за наслідками електронних торгів з реалізації нерухомого майна, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, та скасування реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.Д. Анісімова