Справа № 619/5784/21
Провадження № 2/535/312/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року смт Котельва

Котелевський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Шолудько А.В.,

за участі секретаря судового засідання Мальцевої С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №619/5784/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, та трьох відсотків річних від простроченої суми зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

03.12.2021 ОСОБА_1 звернулась до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до відповідача про стягнення з ОСОБА_3 за прострочення виконання заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15.03.2018 у справі № 619/3759/17 за період з 30.11.2018 по 30.11.2021 інфляційних втрат у розмірі 115197,52 грн, та трьох відсотків річних від простроченої суми зобов`язання у розмірі 14684,39 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 15.03.2018 у справі № 619/3759/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 627318,00 грн. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01.10.2019 року за результатами перегляду за нововиявленими обставинами заочне рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 15.03.2018 змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 668200,00 грн. Постановою Харківського апеляційного суду від 22.09.2020 рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01.10.2019 року змінено, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 591570,00 грн. Рішення суду в частині виплати позивачу грошової компенсації відповідачем не виконується протягом тривалого часу, у зв`язку з чим ОСОБА_1 понесла інфляційна втрати. Так як відповідач, прострочив виконання зобов`язання, покладеного на нього судовим рішенням, у позивача наявні підстави для застосовування до нього правових наслідків прострочення грошового зобов`язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, та стягнення з нього 3% річних від простроченої суми зобов`язання та інфляційних втрат.

Ухвалою судді Дергачівського районного суду Харківської області від 23.12.2021 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб (а.с. 79).

13.01.2022 представник відповідача Сербіна А.В., яка діє на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АН № 1017218 від 12.01.2022 (а.с. 90), надіслала до суду відзив на позовну заяву, де зазначила, що ОСОБА_1 не має правових підстав звертатися з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми у розмірі 168438,00 грн у порядку ст. 625 ЦК України. Також наголошує, що посилання позивача на правові позиції ВСУ, викладені, зокрема, у постановах від 20.12.2010 у справі № 3-57гс10, від 23.10.2018 у справі № 913/70/18 та від 12.03.2018 у справі № 914/712/16, не можуть бути застосовані у справі, яка розглядається, з огляду на відсутність подібних правовідносин, зокрема різний суб`єктний склад, предмет позову та обставини справи. Крім того, у відзиві зазначено, що відповідач приступив до виконання зобов`язання, оскільки у виконавчому провадженні №58286368, за яким позивач є стягувачем, накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_2 , тому він не є таким, що прострочив виконання зобов`язання, враховуючи, що судовим рішення не встановлений термін його виконання (а.с. 85-88).

Представник позивача адвокат Ястребова Є.Б., яка діє на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АХ №1078503 від 16.10.2021 (а.с. 69), 28.01.2022 подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/13-г) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносин і що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується низкою судових рішень, в частині стягнення грошової компенсації у розмірі 591570,00 грн, яке на даний час не виконано. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (а.с. 94-98).

Розпорядженням Голови Верховного Суду №10/0/9-22 від 16.03.2022 року Котелевському районному суду Полтавської області визначено територіальну підсудність справ Борівського районного суду Харківської області та Дергачівського районного суду Харківської області.

Відповідно до частини 7 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відповідне рішення є підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється.

Ухвалою судді Котелевського районного суду Полтавської області від 03.03.2023 справу № 619/5784/21 прийнято до провадження, та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 105).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, у тому числі відповідно до ч.5 ст. 130, ч.1 ст. 131 ЦПК України (а.с. 106-109, 110-111, 112-113, 114-115, 116, 117).

Представник позивача адвокат Ястребова Є.Б., через систему «Електронний суд» 31.07.2023 подала до суду заяву про проведення судового розгляду справи без участі позивача та її представника. Позов підтримала у повному обсязі (а.с. 128-129).

Представник відповідача адвокат Сербіна А.В. через систему «Електронний суд» 21.07.2023 подала до суду заяву про проведення судового розгляду справи без участі відповідача та його представника, у задоволені позову просить відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с. 119-121).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

Статтями 15 та ст 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Судом встановлено, що заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 15.03.2017 у справі № 619/3759/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на автомобіль Volkswagen Transporter, кузов № НОМЕР_1 , 2010 року випуску, номерні знаки НОМЕР_2 ; автомобіль ГАЗ-3309, шасі № НОМЕР_3 , колір білий, 2007 року випуску, номерні знаки НОМЕР_4 ; предмети домашнього вжитку та побутову техніку та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 591570,00 грн (а.с. 8-14).

Постановою Харківського апеляційного суду від 28.11.2018 заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15.03.2018 залишено без змін (а.с. 15-23).

Постановою Верховного Суду від 29.05.2019 заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15.03.2018 та постанову Харківського апеляційного суду від 28.11.2018 залишено без змін (а.с. 24-32).

09 серпня 2019 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15.03.2018.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01.10.2019 заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15.03.2018 змінено. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на: автомобіль Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_5 ; автомобіль ГАЗ-3309, реєстраційний номер НОМЕР_6 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 668200,00 грн (а.с. 33-40).

Постановою Харківського апеляційного суду від 22.09.2020 рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01.10.2019 змінено. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на автомобіль Volkswagen Transporter, кузов № НОМЕР_1 , 2010 року випуску, колір сірий, номерні знаки НОМЕР_7 ; автомобіль ГАЗ-3309, шасі № НОМЕР_3 , колір білий, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8 , номерні знаки НОМЕР_4 ; телевізор плазмовий марки «Sharp» з діагоналлю 48 дюймів; телевізор плазмовий марки «LG» з діагоналлю 38 дюймів; стінку меблеву для вітальні виробництва Румунії; стіл обідній та шість стільців з натурального дерева виробництва Румунії; кухонний гарнітур виробництва України, варильну поверхню виробництва Італії, витяжку кухонну; диван шкіряний та шкіряне крісло виробництва Румунії; холодильник марки «Samsung»; спальню для гостей (диван, шафа), три кондиціонери виробництва Китай; пральню машинку марки «Samsung»; душову кабінку виробництва Китай, столик журнальний виробництва Італії; килим бежевий, розміром 2х3 м; меблі на прихожу, духова шафа Samsung, 1 мийка типу Kerher, стiл скляний обідній та 4 стільця до нього. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію у розмірі 591570,00 грн (а.с. 41-51).

На час розгляду справи рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі 591570,00 грн залишається невиконаним.

Протягом всього часу розгляду справи у суді, відповідачем та його представником не були спростовані зазначені обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Так, у постанові від 16 травня 2018 року (справа № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у: постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Оскільки ОСОБА_2 не було виконано грошове зобов`язання встановлене судовим рішення по виплаті коштів позивачу, в силу положень ст. 625 ЦК України, позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми.

Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

На підтвердження розміру позовних вимог позивачем надано розрахунки 3% річних від простроченої суми заборгованості та інфляційних втрат, відповідно до яких розмір інфляційних втрат з 30.11.2018 року по 30.11.2021 року на суму боргу в розмірі 591570,00 грн становить 115197,51 грн та 3 % річних у розмірі 53241,30 грн (а.с. 52, 53, 54-55, 56-57).

Враховуючи що відповідачем та його представником не заперечувались надані позивачем розрахунки 3% річних від простроченої суми заборгованості та інфляційних втрат, суд покладає їх в обґрунтування рішення, як об`єктивний і належний доказ, що містить відомості щодо розміру нарахованих відповідачу сум за кожен місяць та рік прострочення, і здійснений на основі затверджених в установленому порядку норм.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Враховуючи те, що відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження виконання ним судового рішення в частині виплати ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі 591570,00 грн, суд вважає, що доводи, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, знайшли своє підтвердження, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 про стягнення з відповідача за невиконання заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15.03.2018 у справі № 619/3759/17, інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання за період з 30.11.2018 по 30.11.2021 у розмірі 115197,52 грн, та трьох відсотків річних від простроченої суми зобов`язання в розмірі 14684,39 грн, підлягає задоволенню.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

На підставі частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У відзиві на позовну заяву, представник відповідача вважає, що стягнення витрат позивача на правничу допомогу у визначеній сумі 10000,00 грн є безпідставним. Також, представник відповідача зазначила, що ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи, тому не має фінансової можливості сплачувати на користь позивача судові витрати пов`язані з розглядом справи (а.с. 85-88).

Як встановлено постановою Харківського апеляційного суду від 22.09.2020, відповідач ОСОБА_2 є інвалідом II групи, тому на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають до повного задоволення, судовий збір підлягав би стягненню з відповідача, проте останній звільнений від сплати судового збору, тому наявні підстави для повернення ОСОБА_1 судового збору у розмірі 1684,00 грн, сплаченого нею за подання позовної заяви, що підтверджується оригіналом квитанції Відділення №12 Харківського ГРУ АТ КБ "ПРИВАТБАНК" про сплату судового збору №0.0..1 від 30.11.2021, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

У постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 648/1102/19 вказано, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст.137 ЦПК України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна та інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Представником позивача складено 01.12.2021 та подано з позовною заявою до суду попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які понесла позивач ОСОБА_1 та очікує понести судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 1684,39 грн, витрат за витрачений час адвоката на складання позовної заяви у розмірі 3000,00 грн та участі адвоката у цивільній справі у суді першої інстанції у розмірі 10000,00 грн. Загальний розмір правничої допомоги становить 13000,00 грн (а.с.58-59).

Згідно з оригіналом квитанції №0.0..1 від 30.11.2021 ОСОБА_1 сплатила через Відділення №12 Харківського ГРУ АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1684,00 грн (а.с.7).

На підтвердження обґрунтованості витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді, представник позивача додала договір про надання правничої допомоги у цивільному провадження № АД 49/ 2021 від 18.11.2021 (а.с. 63-67); ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АХ №1078503 від 01.12.2021 (а.с.69); додаткову угоду № 1 до Договору № АД 49/ 2021 від 18.11.2021 (а.с. 6061); акт приймання передавання правничої допомоги по договору № АД 49/ 2021 від 18.11.2021 (а.с. 62).

Згідно з пунктами 3.1., 3.2 розділу 3 Договору про надання правничої допомоги у цивільному провадження № АД 49/ 2021 від 18.11.2021 (далі Договір), укладеному між позивачем (далі клієнт) та адвокатським об`єднанням «ЯСТРЕБОВА І ПАРТНЕРИ» (далі - об`єднання), гонорар винагорода об`єднання за здійснення представництва інтересів клієнта та надання йому інших видів правничої допомоги на умовах і в порядку, що визначені Договором. Гонорар складається з сум, що сплачуються клієнтом щомісячно на рахунок об`єднання та суми, яка сплачується при остаточному виконанні Договору. Гонорар узгоджується Сторонами та зазначається у додатковій угоді до цього Договору (а.с. 63-67).

Відповідно до додаткової угоди №1 до Договору №49 від 18.11.2021 року АД-49/2021 від 18.11.2021 (далі Додаткова угода), за послуги, визначені у цьому Договорі, клієнт сплачує об`єднанню 3000,00 грн за складання позовної заяви про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат. Після ухвалення рішення судом першої інстанції, сторони домовились, що «гонорар успіху» визначено у сумі 10000,00 грн із розрахунку 1000,00 грн за годину роботи адвоката. Час, який витратить адвокат на дорогу Харків-Дергачі також є складовою часу роботи адвоката (а.с.60-61).

Згідно з актом приймання-передачі правничої допомоги по Договору №49 від 18.11.2021 року об`єднання передало (надало) правничу допомогу клієнту, клієнт прийняв правничу допомогу за період з 18.11.2021 по 30.11.2021, результатом надання правничої допомоги є складання позовної заяви до Дергачівського районного суду Харківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 115197,52 грн та 3% річних від простроченої суми у розмірі 53241,30 грн на загальну суму 168438,82 грн (а.с.62).

Відповідно до пунктів 3.6., 3.7 розділу 3 Договору факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг, що підписується сторонами щомісячно. Гонорар сплачується клієнтом шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок об`єднання або в інший спосіб відповідно до чинного законодавства.

Позивачем або її представником суду не надано доказів перерахування грошових коштів на поточний рахунок об`єднання або в інший спосіб відповідно до чинного законодавства в сумі 3000,00 грн за складання позовної заяви відповідно до п.3.7 розділу 3 Договору.

На підставі ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем чи її представником не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Тому судом немає можливості встановити обґрунтованість вказаної частини витрат на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн, оскільки, згідно з Додатковою угодою сума «гонорару успіху» визначена саме із розрахунку 1000 (одна тисяча) гривень за годину роботи адвоката. Після надходження позовної заяви до Дергачівського районного суду Харківської області та відкриття провадження у справі №619/5784/21 у порядку спрощеного провадження без виклику сторін представник позивача участі у справі не приймав, доказів затрат часу (кількість годин роботи) адвоката на складання відповіді на відзив у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Сторона позивача не зверталася з клопотанням про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати з наданням строку для подання доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. Крім того, до поданої 31.07.2023 представником позивача адвокатом Ястребовою Є.Б. заяви про розгляд справи без участі сторони позивача та стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судових витрат: судового збору та оплати за професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн, представником позивача додано ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 , сформований у системі «Електронний суд» 06.02.2023. Однак вказаний ордер стосується представництва інтересів ОСОБА_1 у суді у іншій справі №619/2876/21, а тому не пов`язаний з розглядом справи №619/5784/21 (а.с. 128, 129).

Враховуючи вище викладене, позивачу слід компенсувати за рахунок держави судові витрати зі сплати судового збору. Решта судових витрат, про які заявлено позивачем, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, та трьох відсотків річних від простроченої суми зобов`язання, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 115 197, 52 грн (сто п`ятнадцять тисяч сто дев`яносто сім грн 52 коп.) та 3% річних у розмірі 53 241,30 грн (п`ятдесят три тисячі двісті сорок одна грн 30 коп.).

Повернути ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1684,00 грн (одна тисяча шістсот вісімдесят чотири грн 00 коп.), сплачений нею за подання позовної заяви, згідно з оригіналом квитанції Відділення №12 Харківського ГРУ АТ КБ "ПРИВАТБАНК" про сплату судового збору №0.0..1 від 30.11.2021.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично мешкає АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 .

Суддя А.В.Шолудько