Справа № 183/5793/20
№ 2/183/265/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнання незаконним та скасування наказу, зміну формулювання причин звільнення, -

в с т а н о в и в :

20 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених вимог, посилалася на те, що 31 січня 2018 року між нею і відповідачем, приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світланою Іванівною був укладений Трудовий договір на невизначений строк.

Відповідно до наказу № 01/01-03 від 31 січня 2018 року, ОСОБА_1 було прийнято на роботу до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни на посаду юрисконсульта.

Згідно з п.3 Трудового договору від 31.01.2018 року приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. зобов`язалась оплачувати працю працівнику ОСОБА_1 у розмірі 3 750,00 грн.

Позивач наголошує на тому, що за весь час роботи у відповідача жодних доган, зауважень та інших дисциплінарних стягнень відносної неї не приймалося.

Однак, з огляду на те, що приватним нотаріусом Дейнего С.І. систематично затримувалася виплата заробітної плати, не індексувалася нею, при цьому сплачувалася у розмірі, що є меншим ніж встановлений законодавством розмір мінімальної заробітної плати, а з січня 2020 року фактично нараховувалася, але не сплачувалася взагалі, 14 квітня 2020 року вона звернулася до відповідача з заявою про звільнення з посади юрисконсульта з 14 квітня 2020 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, яка була зареєстрована 14 квітня 2020 року за вх. № 125/01-03.

17 квітня 2020 року ОСОБА_1 на адресу приватного нотаріуса Дейнего С.І. подала лист, зареєстрований 17 квітня 2020 року за вх. № 136/01-16, в якому просила терміново розглянути її заяву про звільнення подану 14 квітня 2020 року у зв`язку з доглядом за дитиною, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, а також повідомила, що з 17 квітня 2020 року вона перебуває на лікарняному у зв`язку з хворобою дитини.

Перебування позивача на лікарняному з 17.04.2020 року по 22.04.2020 року підтверджується листком непрацездатності серії АДЮ № 168193 від 17.04.2020 року, виданим КНП «ЦПМСД» ДОР».

ОСОБА_1 зазначила, що з 27.04.2020 року по 30.04.2020 року вона перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЮ № 168201 від 27.04.2020 року, виданим КНП «ЦПМСД» ДОР».

29 квітня 2020 року позивачем повторно надіслано лист на адресу приватного нотаріуса Дейнего С.І., яка зареєстрована 01.05.2020 року за вх. № 157/01-16, з вимогою розглянути її заяву про звільнення подану 14.04.2020 року, здійснити повний розрахунок на дату звільнення, а також здійснити відповідний запис в трудовій книжці, яку направити засобом поштового зв`язку.

Проте, жодної відповіді позивач від відповідача так і не отримала, повний розрахунок на дату звільнення з нею не проведено та трудову книжку станом на день звернення з позовом не отримано.

Позивач посилається на те, що заборгованість по заробітній платі за січень-березень 2020 року становить 14 169,00 грн., виходячи із встановленого законодавством у державі розміру заробітної плати в сумі 4 723,00 грн. (4 723,00 грн. х 3 місяці = 14 169,грн.).

ОСОБА_1 вказує, що у зв`язку з затримкою сплати заборгованості по заробітній платі у передбачені законом строки, вона має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.

В той же час, після подання позовної заяви, 12 листопада 2020 року вона отримала від ОСОБА_2 лист, згідно якого її було повідомлено про необхідність отримання трудової книжки та остаточного розрахунку при звільненні

18 листопада 2020 року вона отримала трудову книжку та наказ відповідача № 01/01-03 від 21.10.2020 року, з яких вбачається, що її було звільнено за порушення п. 2 Трудового договору та розписки від 31.01.2018 року про збереження нотаріальної таємниці, ст.ст. 40, 41, 43-1 КЗпП України.

В той же час, вона вважає, що наказ про її звільнення та запис до трудової книжки вчинено відповідачем незаконно, безпідставно та з порушенням встановленого порядку, оскільки чинне законодавством не передбачає звільнення особи одночасно за декількома статтями КЗпП України, а тому даний наказ є незаконним та підлягає скасуванню.

В зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 , посилаючись на вимоги ст.ст. 38, 116, 117 КЗпП України, просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни від 21 жовтня 2020 року за № 01/01-03 про звільнення ОСОБА_1 ;

- змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 із «Звільнити юрисконсульта Леус Тетяну Юріївну, приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. у зв`язку з порушенням п. 2 Трудового договору та розписки від 31.01.2018 року про збереження нотаріальної таємниці, ст. ст. 40, 41, 43-1 КЗпП України», зазначеного у наказі приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. від 21 жовтня 2020 року за № 01/01-03 та у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , заповненої 01.10.2012 року, на «Звільнити ОСОБА_1 з посади юрисконсульта приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни за власним бажанням з 14 квітня 2020 року на підставі ст. 38 КЗпП України»;

- стягнути з приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за січень-березень 2020 року в розмірі 14 169,00 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення;

- стягнути з приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 8 000,00 грн.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2020 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві, просила позов задовольнити. Зокрема зазначила, що вона з відповідачем перебувають в родинних стосунках, а тому для здійснення відповідачем нотаріальної діяльності 18 червня 2019 року між нею та приватним нотаріусом Дейнего С.І. був укладений договір оренди на житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі договору дарування серії ННМ № 895879 за р.№ 158, строком на 11 місяців, тобто з 18.06.2019 року по 18.05.2020 року.14.04.2020 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки має дитину, яка не досягла 14-річного віку, а тому відповідно за законом вона має право розірвати трудовий договір у строк, визначений саме нею без відпрацьовування двох тижнів. Звернула увагу на те, що ОСОБА_2 сплачувала зарплату, яка є меншою за встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати. Зокрема 17.04.2020 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу заяву про звільнення останньою орендованої квартири у зв`язку з закінчення строку договору оренди, на що ОСОБА_2 їй відповіла, що якщо вона не продовжить строк договору оренди, то звільнить її за іншою статтею, але звільнення її як жінки, яка виховує і утримує сама дитину віком до 14 років заборонено чинним законодавством, що є порушенням її прав. З 17.04.2020 року по 22.04.2020 року перебувала на лікарняному ув`язку з хворобою сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з 27.04.2020 року по 30.04.2020 року на лікарняному за власною хворобою. 01 травня 2020 року вона звернулася до приватного нотаріуса Дейнего С.І. та наполягала винести наказ про її звільненні з 14.04.2020 року за ст. 38 КЗпП України та надіслати їй трудову книжку, а 08 травня 2020 року написала заяву за вх. № 170/01-16 про прийняття листка непрацездатності від 27.04.2020 року. 12 листопада 2020 року по пошті вона отримала лист ОСОБА_2 про необхідність з`явитися та отримати трудову книжку, у зв`язку з чим позивач 16.11.2020 року пішла до приватного нотаріуса, але останньої на місці не було, у зв`язку з чим вона 16.11.2020 року направила лист поштою з вимогою про отримання трудової книжки та розрахунку при звільненні. 18.11.2020 року вона отримала оскаржуваний наказ та трудову книжку, в яких підставою звільнення було: порушення п. 2 Трудового договору та розписки від 31.01.2018 року про збереження нотаріальної таємниці, ст. ст. 40, 41 та 43-1 КЗпП України. В той же час, вона заперечує наведені відповідачем підстави її звільнення, оскільки ОСОБА_2 всупереч вимогам закону звільнила її по декільком статтям, що суперечить законодавству, зокрема, вона як орендодавець мала право входити в орендоване приміщення та перевіряти його стан. Просить звернути увагу на те, що доказів порушення трудового договору та нотаріальної таємниці відповідачем не надано. Відповідач не зверталася до неї з приводу надання будь-які пояснення щодо виявленого порушення та звинувачувала її у вчиненні кримінального правопорушення. Зазначає, що 08.05.2020 року вони повинні були провести огляд орендованого житла, та не заперечує того, що вона разом з працівником поліції прибули до належної їй. квартири, яка орендована відповідачем, щоб перевірити її стан. ОСОБА_2 самостійно відкрила двері, вони оглянули кабінет, але далі продовжувати огляд орендованого приміщення відповідач відмовилася. Саме дані обставини й були підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного наказу, який сам по собі є безпідставним, надуманим та незаконним, а підстави для звільнення не відповідають дійсності.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги не визнав, просив у позові відмовити. Зазначив, що 22.10.2020 року ОСОБА_1 було звільнено з посади юрисконсульта приватного нотаріуса Дейнего С.І. у зв`язку з порушенням трудового договору та розписки про збереження нотаріальної таємниці. 17.04.2020 року приватним нотаріусом було виявлено підроблений запис у журналі вхідної кореспонденції. Йому відомо, що приватний нотаріус пропонувала надати пояснення з приводу виявленого факту, але позивач відмовилася. Будь-яких актів з приводу відмови ОСОБА_1 у наданні нею пояснень не складалося, зокрема не відомо чи зверталася ОСОБА_2 до правоохоронних органів з відповідною заявою та які рішення було прийнято з приводу цього також представнику не відомо.

Відповідач приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. в судовому засіданні, які відбулося 07.06.2021 року, вимоги не визнала, просила в позові відмовити. Зокрема зазначила, що вона з ОСОБА_1 перебувають у родинних стосунках. У січні 2018 року свою нотаріальну діяльність здійснювала за адресою: АДРЕСА_2 , дане приміщення належить Перещепинській ОТГ. В 2019 році ОСОБА_1 запропонувала їй зняти в оренду житлову квартиру АДРЕСА_1 , яке належить останній на підставі договору дарування. 18.06.2019 року між ними було укладено договір оренди строком на 11 місяців з правом пролонгації. 31.01.2018 року вона взяла ОСОБА_1 на роботу юрисконсультом із встановленою законом мінімальною заробітною платою 3 750,00 грн. Виплата заробітної плати здійснювалася нею по відомостях щомісяця. 14.04.2020 року вона виявила в журналі вхідної реєстрації запис № 120/02-17 - заяву про розірвання договору оренди, здійснений позивачем ОСОБА_1 . Відповідач вказує на те, що ОСОБА_1 мала право вносити відповідні записи, але виключно з її згоди. Крім того, в цей день було виявлено запис № 125/01-03 - заяву про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказані записи було здійснено потайки. Вона з ОСОБА_1 не спілкувалася, оскільки остання не брала слухавки, а на роботі не з`являлася, при цьому доступ до приміщення в неї був, також були у неї й ключі. 17.04.2020 року позивач принесла заяву про перебування її на лікарняному по догляду за дитиною. Наказом від 14.04.2020 року вона відсторонила ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати до проведення ревізії та заборонила доступ до документів без її відома, але остання проігнорувала таке рішення. 08.05.2020 року ОСОБА_1 з представником поліції в присутності громадян прийшли до нотаріальної контори та повідомили ОСОБА_2 про те, що вони бажають оглянути приміщення, здійснювали відео зйомку, що є порушенням нотаріальної таємниці. Працівник поліції не повідомив підстав для огляду орендованого нею приміщення, крім того позивач не пояснила їй причину огляду приміщення. Вказує на те, що позивач як орендодавець могла оглядати приміщення, але самостійно, без сторонніх осіб. Відповідач з 23.05.2020 року по 23.07.2020 року змушена була призупинити свою діяльність у зв`язку з відсутністю приміщення, а тому, ніяких нотаріальних дій вчиняти не могла. Коли ОСОБА_1 з`явилася на роботу та вона могла її звільнити. В той же час, вона не знала як правильно оформити звільнення ОСОБА_1 , а тому написала про звільнення останньої на підставі ст.ст. 40, 41, 43-1 КЗпП України. Позивач відмовилася писати пояснення з приводу виявлених порушень, які нею були допущенні. Так, 17.04.2020 року їй пропонувалася надати пояснення усно в присутності працівників нотаріальної контори, однак остання відмовилася та пішла. Акт з цього приводу не складався, в той же час є свідок усіх цих подій.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов такого висновку.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч. 3 ст. 12ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З огляду на вказані норми закону сторона позивача, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом її цивільні права.

Сторона відповідача, зі свого боку, зобов`язана довести обставини, посилаючись на які вона заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 31 січня 2018 року між ОСОБА_1 та приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світланою Іванівною був укладений Трудовий договір (безстроковий) на невизначений строк, відповідно до умов якого сторони погодили розмір оплати праці в сумі 3 750,00 грн. на місяць. Заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством, прибутковий податок громадян. Час виконання робіт встановлюється з 8.30 год. до 16.00 год. з обідньою перервою з 12.00 год. до 13.00 год. Вихідні дні: субота та неділя. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки становить 24 календарні дні. При вирішенні питань, не передбачених цих договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про правцю України (п.п. 1,3, 4, 5, 6, 7, 10 Договору).

Відповідно до наказу № 01/01-03 від 31 січня 2018 року, ОСОБА_1 було прийнято на роботу до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни на посаду юрисконсульта, що підтверджується відомостями, занесеними в трудову книжку серії НОМЕР_1 , заповненої 01 жовтня 2012 року.

Судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що за весь час роботи позивача у приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. відносно ОСОБА_1 жодних доган, зауважень та інших дисциплінарних стягнень не приймалося.

Встановлено, що 14 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про звільнення її з посади юрисконсульта з 14 квітня 2020 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, яка була зареєстрована 14 квітня 2020 року за вх. № 125/01-03.

Позивач вказує на те, що підставами для подання нею відповідної заяви були: наявність у неї дитини, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, яка потребувала догляду та систематична затримка виплати заробітної плати з січня 2020 року, яка відповідачем не індексувалася, при цьому сплачувалася у розмірі, що є меншим ніж встановлений законодавством розмір мінімальної заробітної плати.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 має дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 15 від 16 лютого 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 16 лютого 2016 року.

Встановлено, що 17 квітня 2020 року ОСОБА_1 на адресу приватного нотаріуса Дейнего С.І. подала лист, зареєстрований 17 квітня 2020 року за вх. № 136/01-16, в якому просила терміново розглянути її заяву про звільнення подану 14 квітня 2020 року у зв`язку з доглядом за дитиною, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, а також повідомила, що з 17 квітня 2020 року вона перебуває на лікарняному у зв`язку з хворобою дитини.

Перебування позивача на лікарняному з 17.04.2020 року по 22.04.2020 року підтверджується листком непрацездатності серії АДЮ № 168193 від 17.04.2020 року, виданим КНП «ЦПМСД» ДОР».

Встановлено, що ОСОБА_1 з 27.04.2020 року по 30.04.2020 року перебувала на лікарняному за власною хворобою, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЮ № 168201 від 27.04.2020 року, виданим КНП «ЦПМСД» ДОР».

29 квітня 2020 року позивачем повторно надіслано лист на адресу приватного нотаріуса Дейнего С.І., яка зареєстрована 01.05.2020 року за вх. № 157/01-16, з вимогою розглянути її заяву про звільнення подану 14.04.2020 року, здійснити повний розрахунок на дату звільнення, а також здійснити відповідний запис в трудовій книжці, яку направити засобом поштового зв`язку.

08 травня 2020 року ОСОБА_1 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття листка непрацездатності серії АДЮ № 168201 від 27.04.2020 року, яка зареєстрована 08.05.2020 року за вх. 170/01-16.

В той же час, після подання позовної заяви, 12 листопада 2020 року ОСОБА_1 отримала лист від приватного нотаріуса Дейнего С.І., датований 05.11.2020 року за вих. № 405/01-16, згідно якого повідомлено про необхідність отримання трудової книжки та остаточного розрахунку при звільненні.

Встановлено, що 18 листопада 2020 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку та наказ відповідача № 01/01-03 від 21.10.2020 року, з яких вбачається, що її було звільнено за порушення п. 2 Трудового договору та розписки від 31.01.2018 року про збереження нотаріальної таємниці, ст.ст. 40, 41, 43-1 КЗпП України.

Вирішуючи питання по суті заявлених вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, суд застосовує наступні норми права.

Крім того, судом встановлено, що 18 червня 2019 року 18 червня 2019 року між сторонами був укладений договір оренди на житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування серії ННМ № 895879 за р.№ 158, строком на 11 місяців, тобто з 18.06.2019 року по 18.05.2020 року. вказаний договір укладався для здійснення приватним нотаріусом Дейнего С.І. нотаріальної діяльності.

Згідно до п. 4.2 Договору оренди, сторони погодили, що якщо жодна з сторін у 10-ти денний строк до закінчення терміну, передбаченого п. 1.1 Договору не заявить про намір його розірвати, термін дії договору автоматично пролонгується на 6 (шість) календарних місяців.

Згідно з п. 6.2 до цього договору, орендодавець має право здійснювати перевірку використання орендарем об`єкту у відповідності до умов цього договору.

Крім того, п.п. 8.1, 8.2, 8.3 та 8.4 даного договору, об`єкт повинен бути повернутий орендодавцю по закінченню терміну оренди згідно п. 4 даного договору у справному стані з урахуванням нормального зносу, що виникне у період експлуатації. Повернення об`єкту відбувається за актом приймання-передачі, підписаний уповноваженими особами. Сторони повинні приступити до передачі об`єкта не пізніше ніж за десять днів календарних днів до закінчення строку оренди. Об`єкт повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем у п`ятиденний строк з моменту початку роботи представників сторін у відповідності з п. 8.3 цього договору.

ОСОБА_1 на виконання п. 4.2 Договору подала приватному нотаріусу Дейнего С.І. заяву за вх. № 120/02-17 про звільнення останньою орендованої квартири у зв`язку з закінчення строку договору оренди, зареєстрованої 14.04.2020 року.

Встановлено, що 17.04.2020 року позивач ОСОБА_1 повторно звернулася до відповідача з заявою за вх. № 31/01-16 про намір не продовжувати договір оренди та звільнити орендоване приміщення не пізніше 08.05.2020 року.

Судом встановлено, що 11 червня 2020 року за актом приймання-передачі від 11.06.2020 року орендоване відповідачем приміщення було повернуто позивачу

ОСОБА_1 2 Трудового договору передбачено, що працівник зобов`язаний виконувати роботу юрисконсульта з дотриманням вимог ЗУ «Про нотаріат», щодо збереження таємниці вчинюваних нотаріальних дій відповідно до вимог ст. 8 цього закону.

Згідно до приписів ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про нотаріат» нотаріальна таємниця - сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов`язки тощо.

Нотаріус та особи, зазначені у статті 1 цього Закону, а також помічник нотаріуса зобов`язані зберігати нотаріальну таємницю, навіть якщо їх діяльність обмежується наданням правової допомоги чи ознайомленням з документами і нотаріальна дія або дія, яка прирівнюється до нотаріальної, не вчинялась.

Приписами ч. 1 та 5 ст. 13 ЗУ «Про нотаріат» визначено, що за дорученням нотаріуса помічник нотаріуса бере участь у прийомі фізичних осіб та представників юридичних осіб, складенні проектів правочинів, свідоцтв, інших документів, пов`язаних із вчиненням нотаріальних дій, і статистичних звітів; вносить записи до реєстру для реєстрації нотаріальних дій, веде діловодство та архів нотаріуса, готує та надсилає за дорученням нотаріуса запити до підприємств, установ і організацій щодо відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, а також виконує іншу допоміжну і технічну роботу. Помічник нотаріуса не має права підписувати нотаріальні документи та використовувати печатку нотаріуса.

Помічник нотаріуса зобов`язаний виконувати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону та трудового договору, укладеного з нотаріусом; дотримуватися нотаріальної таємниці; дбайливо ставитися до документів нотаріального діловодства та архіву нотаріуса; постійно підвищувати свій професійний рівень.

В той же час, відповідно до наказу № 02/01-04 від 17.04.2020 року в зв`язку з виявленням несанкціонованого запису юрисконсультом приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дейнего С.І. ОСОБА_1 , останню було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати до проведення ревізії та інвентаризації; відмовлено у розгляді заяви ОСОБА_1 від. 14.04.2020 року за вх.№ 125/01-03 та від 17.04.2020 року за вх. 136/01-16; провести ревізію та інвентаризацію наявності документів в архіві приватного нотаріуса після закінчення лікарняного ОСОБА_1 , але не пізніше 06-07 травня 2020 року та скласти акт наявності документів архіву на підставі проведеної ревізії; на підставі проведеної ревізії та інвентаризації прийняти рішення про звільнення з посади юрисконсульта ОСОБА_1 .

Суд зауважує, про що не заперечує сам відповідач, що пояснення в присутності працівників нотаріальної контори з приводу виявлення несанкціонованого запису ОСОБА_1 не надавались та Акт з цього приводу не складався.

Згідно з актом № 1 від 06.05.2020 року про результати перевірки наявності та відповідності формування архівних документівприватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дейнего С.І., складений комісією у складі голови ОСОБА_2 та члену комісії ОСОБА_6 , за результатами якого встановлено: невідповідність розташування документів топографічним покажчикам на шафах та номенклатурі справ; відсутність схваленої та підписаної додаткової угоди № 2 від 09.01.2020 року до договору оренди квартири від 18.06.2019 року; відсутність складених та підписаних актів приймання-передачі грошових коштів за орендовану квартиру за січень та лютий 2020 року; наявність ключа від архівного приміщення на зв`язці ключів, які були здані ОСОБА_1 17.04.2020 року.

Судом встановлено, що 08.05.2020 року приватний нотаріус Дейнего С.І. звернулася з заявою до Перещепинського відділення поліції Новомосковського відділу Головного управління Національної поліції за № 1675 про прийняття мір відносно гр-ки ОСОБА_1 та гр-на ОСОБА_7 , які самовільно зайшли до нотаріальної контори. Вказане підтверджується талоном-повідомлення єдиного обліку № 1675.

Наказом приватного нотаріуса Дейнего С.І. № 03/01-04 від 08.05.2020 року в зв`язку з порушенням п. 2 Трудового договору та розписки від 31.01.2018 року про збереження нотаріальної таємниці та проведенням ревізії та інвентаризації відсторонено юрисконсульта ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати, заборонено доступ до приміщення робочого місця нотаріуса. Цим же наказом було прийнято рішення звільнити ОСОБА_1 після повернення нею фінансових документів (щодо оренди квартири), але не пізніше 6 (шести) місяців з дня порушення.

В той же час, з огляду на умови п. 6.2 ОСОБА_1 , як орендодавець, має право здійснювати перевірку використання орендарем, тобто приватним нотаріусом Дейнего С.І., об`єкту у відповідності до умов цього договору, а тому відповідно заходити до орендованого приміщення. Крім того, позивач ОСОБА_1 у своєму листі до приватного нотаріуса Дейнего С.І., яке останньою отримано 17.04.2020 року за вх. № 131/01-16 згідно умов договору оренди, дія якого закінчується 18.05.2020 року, було повідомлено про дату 08.05.2020 року щодо попереднього огляду об`єкту оренди на предмет стану та комплектності відповідно до переліку зазначеному в акті приймання-передачі від 18.06.2019 року.

Повторний лист позивача ОСОБА_1 з цього приводу був отриманий відповідачем 01.05.2020 року за вх. № 157/01-16, в якому позивач нагадала про процедуру звільнення орендованої квартири, яка повинна розпочатися не пізніше 08.05.2020 року, а у разі не вчинення орендарем заходів щодо звільнення помешкання, ОСОБА_1 , як орендодавець, змушена буде звернутися з відповідною заявою до правоохоронних органів.

Таким чином, суд не вбачає протиправних дій з боку позивача ОСОБА_1 щодо її візитів у приміщення, оскільки вона, як орендодавець, маючи свій комплект ключів має законне право заходити до орендованої відповідачем квартири, власником якої є позивач. Тим паче, що ОСОБА_1 про свій візитна 08.05.2020 року відповідача неодноразово повідомляла.

Посилання сторони відповідача на сам факт нанесення відповідачем візиту 08.05.2020 року, що потягло за собою порушення позивачем п. 2 Трудового договору та розписки від 31.01.2018 року про збереження нотаріальної таємниці не узгоджуються між собою, зокрема належних та допустимих доказів розголошення нотаріальної таємниці стороною відповідача не надано, а тому у суду відсутні підстави вважати щодо правомірності прийняття відповідачем оскаржуваного наказу щодо звільнення ОСОБА_8 на підставі ст. ст. 40, 41, 43-1 КЗпП України.

При цьому суд звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 в судовому засідання зазначила, що виявлені порушення відносно ОСОБА_1 не були підставою для її звільнення, оскільки для її звільнення були додаткові підстави, які вона оголосити не може, також вона не може сказати, на яких підставах позивача було відсторонено від роботи.

Встановлені вище судом обставини зводяться до того, що сторони, перебуваючи в родинних відносинах, на ґрунті непорозумінь між собою, перейшли на стадію довготривалого конфлікту, який в добровільному порядку вирішити не змогли, що призвело до вчинення відповідних дій, у зв`язку з чим між сторонами виник трудовий спір, який вони в позасудовому порядку вирішити не можуть.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організації незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Положеннями статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992року «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно зі ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Згідно ст. 23 Кодексу Законів про працю України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно ст. 36 Кодексу Законів про працю України підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2і3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України"Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 142 КЗпП України, трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Враховуючи зміст вищезазначених норм, за конкретне порушення працівником трудової дисципліни до нього може бути застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із займаної посади.

Як вбачається з наказу № 01/01-03 від 21.10.2020 року позивача ОСОБА_1 було звільнено за порушення п. 2 Трудового договору та розписки від 31.01.2018 року про збереження нотаріальної таємниці, ст.ст. 40, 41, 43-1 КЗпП України.

В той же час суд зауважує, що норми статей, на підставі яких було звільнено позивача містять декілька частин та пунктів, в той час як у наказі про звільнення та трудовій книжці відомості про такі зовсім відсутні.

Так, приписи ст. 40 КЗпП Україну передбачають розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Приписами ст. 41 КЗпП України передбачені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов

Крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: 1) одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; 1-1) винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати; 2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу; 3) вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи; 4) перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи; 4-1) наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України "Про запобігання корупції" ; 5) припинення повноважень посадових осіб.

Власник або уповноважений ним орган з власної ініціативи зобов`язаний розірвати трудовий договір з посадовою особою в разі повторного порушення нею вимог законодавства у сфері ліцензування, з питань видачі документів дозвільного характеру або у сфері надання адміністративних послуг, передбачених статтями 166-10, 166-12, 188-44 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.

Розірвання договору у випадку, передбаченому пунктом 4 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Стаття 43-1 КЗпП України передбачає розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника)

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: ліквідації підприємства, установи, організації; незадовільного результату випробування, обумовленого при прийнятті на роботу; звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством; поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації; звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації; звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян; звільнення працівника, який вчинив за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібне) майна власника, встановлене вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду.

Законодавством можуть бути передбачені й інші випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди відповідного виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Як вбачається з наказу № 01/01-03 від 21.10.2020 року позивача ОСОБА_1 було звільнено за порушення п. 2 Трудового договору та розписки від 31.01.2018 року про збереження нотаріальної таємниці, ст.ст. 40, 41, 43-1 КЗпП України.

Як зазначалося вище, норми статей, на підставі яких було звільнено позивача містять декілька частин та пунктів, в той час як у наказі про звільнення та трудовій книжці відомості про такі зовсім відсутні.

При цьому, суд зауважує, що за приписами п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Приписами ч. 3 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

В даному випадку позивач ОСОБА_1 , бажаючи звільнитись за власним бажанням, 14.04.2020 року звернулась до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. з відповідною заявою, яка 14.04.2020 року була зареєстрована за вх. № 125/01-03у журналі реєстрації вхідної кореспонденції.

Протягом тривалого цього часу з дати фактичного припинення трудових відносин, як зазначає позивач у позові, вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням провести із нею розрахунок та видати трудову книжку. Однак, всі її звернення з боку відповідача ігнорувались, а дії останнього щодо вирішення питання про звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України та проведення розрахунку при звільненні затягувалися. Зазначене підтверджується встановленими вище обставинами та не спростовується стороною відповідача.

Приписами ст. 38 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника

Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Так, у позові позивач ОСОБА_1 на одну із підстав подання нею заяви про звільнення за ст. 38 КУпП України посилалася на те, що вона має право у визначений нею строк, тобто з 14.04.2020 року без письмового попередження відповідача за два тижні, розірвати трудовий договір за власним бажанням у зв`язку з тим, що відповідач приватний нотаріус Дейнего С.І. систематично не виконує законодавство про працю, а саме не здійснює перерахунок та індексацію заробітної плати (сплачує у розмірі, що є меншою, ніж встановлений розмір мінімальної плати).

Перевіряючи доводи сторони позивача з цього приводу, суд зазначає наступне.

Відповідно до cт.232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, установ, організацій.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» № 13 від 24 жовтня 2008 року, відповідно до ст.3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За правилами ст. 38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору.

Тобто, для визначення правової підстави розірвання трудового договору, значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, оскільки поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника значення не мають.

За змістом ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення це порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Позивач фактично просить суд вказати причину звільнення у зв`язку із порушенням відповідачем законодавства про працю та умови трудового договору (ч.3 ст.38 КЗпП України), а саме: не здійснює перерахунок та індексацію заробітної плати (сплачує її у розмірі, що є меншою, ніж встановлений розмір мінімальної плати).

Так, відповідачем до суду було надано відомості на підтвердження виплати позивачу заробітної плати за період 2018-2019 роки, з яких вбачається, що заробітна плата позивача на місяць складала: за січень 2018 року 2 500,00 грн.; за лютий 2018 року 3 018,75 грн.; за березень-грудень 2018 року 3 139,50 грн.; за січень 2019 року 2 500,00 грн.; за лютий-червень 2019 року 3 381,00 грн.; за липень-грудень 2019 року 3 338,50 грн.

При цьому, суд зауважує, що відомості з виплати заробітної плати позивачу ОСОБА_1 за січень-березень 2020 року відсутні, а тому вважається фактично невиплаченою.

Так, відповідно до приписів ст. 3 ЗУ «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Вимогами ст. 3-1 ЗУ «Про оплату праці» встановлено гарантії забезпечення мінімальної заробітної плати

Розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати.

При обчисленні розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховуються доплати за роботу в несприятливих умовах праці та підвищеного ризику для здоров`я, за роботу в нічний та надурочний час, роз`їзний характер робіт, премії до святкових і ювілейних дат.

Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати.

Якщо розмір заробітної плати у зв`язку з періодичністю виплати її складових є нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, проводиться доплата до рівня мінімальної заробітної плати.

На законодавчому рівні за 2018-2020 роки було встановлено розмір мінімальної заробітної плати: за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року 3 723,00 грн.; за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року 4 173,00 грн. та з 01.01.2020 року по 31.12.2020 рік 4 723,00 грн.

Як зазначалося вище, п. 3 Трудового договору від 31.01.2018 року розмір заробітної плати позивача становив 3 750,00 грн., що є більшим від встановленого розміру мінімальної заробітної плати у 2018 році (3 723,00 грн.).

Пунктом 10 Трудового договору сторони погодили, що заробітна плата підлягає оподаткуванню в порядку визначеному законодавством, прибутковий податок.

П.167.1 ст.167 Податкового кодексу України визначає, що ставка податку становить 18% бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті - мінімальна заробітна плата).

З 2015 року, відповідно до п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Таким чином, відповідачем з урахуванням норм ПК України, з суми заробітної плати, як податковим агентом платника податку повинно бути перераховано податок на прибуток фізичних осіб та утримано військовий збір. Відтак, сума заробітної плати, належна до виплати позивачу становить:

-за 2018 рік 3 018,75грн. на місяць (3 750,00 грн. 675,00 грн. (ПДФО 18%) 56,25 грн. (ВЗ 1,5 %));

-за 2019 рік 3 359,27грн. на місяць (4 173,00 грн.751,14 грн. (ПДФО 18%)62,59 грн. (ВЗ 1,5 %));

-за 2020 рік 3 802,02грн. на місяць (4 723,00 грн. 850,14 грн. (ПДФО 18%) 70,84 грн. (ВЗ 1,5 %)).

Враховуючи наведене суд, з огляду на сплачену відповідачем позивачу заробітну плату, не вбачає підстав порушення відповідачем законодавства про оплату праці, вказані суми сплачені останнім в межах розміру мінімальної заробітної плати з урахуваннями ПДФО 18% та ВЗ 1,5%).

Наведені висновки суду спростовують твердження позивача щодо невиконання відповідачем законодавства про працю в частині сплати заробітної плати в меншому розмірі, ніж встановлений розмір мінімальної заробітної плати.

Згідно ч. 3 ст. 12ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Таким чином, позивачем до суду не надано доказів того, що відповідач не виконувала законодавство про працю та умови трудового договору, а отже відсутні підстави для розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України - у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про працю та умов трудового договору.

Крім того, у позові ОСОБА_1 на другу із підстав подання нею заяви про звільнення за ст. 38 КУпП України посилалася зокрема на те, що вона має право у визначений нею строк, тобто з 14.04.2020 року без письмового попередження відповідача за два тижні, розірвати трудовий договір за власним бажанням у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

Перевіряючи доводи сторони позивача з цього приводу, суд зазначає наступне.

Звільнення за ініціативою працівника на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП можна умовно поділити на так зване «безпричинне» звільнення та звільнення за наявності поважних причин.

Загальне правило звільнення без причин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП таке: працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. В цьому випадку працівник не зобов`язаний «виправдовуватися» перед роботодавцем за своє бажання звільнитися, тим більше, пояснювати причину. Ключовим моментом у такому звільненні є обов`язок працівника відпрацювати два тижні. Протягом цього строку роботодавець має час знайти заміну працівнику, а працівник має упевнитися у своєму бажанні звільнитися, а може і відкликати подану ним заяву.

Загальне правило звільнення з поважних причин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП таке: у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник (навіть у день подання заяви про звільнення). Тобто, у цьому випадку працівник звільняється від обов`язкового двотижневого відпрацювання. Перелік причин стрімкого звільнення міститься у ч. 1 ст. 38 КЗпП, а саме: переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість;вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею 14-річного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи;вихід на пенсію;прийняття на роботу за конкурсом;інші поважні причини.

При цьому, перелік поважних причин, наведених у ч. 1 ст. 38 КЗпП, не є вичерпним. Роботодавець має брати до уваги й інші поважні причини для звільнення за власним бажанням без обов`язкового двотижневого відпрацювання.

Щодо документального підтвердження поважної причини суд зазначає, що КЗпП України прямо говорить про документальне підтвердження двох поважних причин: неможливість проживання у даній місцевості та догляд за хворим членом сім`ї.

У постанові ВС України від 23.12.2019 року по справі № 551/303/17 викладено правову позицію, що поважність будь-якої з причин потрібно підтвердити документально, причини розірвання договору у строк, про який просить працівник, мають об`єктивний характер, підлягають розумному поясненню та обґрунтуванню.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 має дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 15 від 16 лютого 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 16 лютого 2016 року.

Позивач ОСОБА_1 документально підтвердила поважність причин неможливості продовжувати роботу у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, а тому приватний нотаріус Дейнего С.І. повинна була розглянути заяву позивача та розірвати трудовий договір на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України у строк, про який просила позивач (14.04.2020 року - у день подання заяви про звільнення) без обов`язкового двотижневого відпрацювання.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Як встановлено вище, з наказу № 01/01-03 від 21.10.2020 року вбачається, що позивача ОСОБА_1 було звільнено за порушення п. 2 Трудового договору та розписки від 31.01.2018 року про збереження нотаріальної таємниці, ст.ст. 40, 41, 43-1 КЗпП України.

В той же час суд вже неодноразово звертав увагу на те, що норми статей, на підставі яких було звільнено позивача містять декілька частин та пунктів, в той час як у наказі про звільнення та трудовій книжці відомості про такі зовсім відсутні, у зв`язку з чим неможливо встановити, з яких саме причин було звільнено позивача, оскільки сама відповідач про такі причині повідомляти відмовилася.

Приписами ст. 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України встановлений порядок застосування дисциплінарних стягнень

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Судом встановлено, що в порушення вимог ч. 1 та 4 ст. 149 КЗпП України будь-які пояснення за порушення трудової дисципліни приватний нотаріус ОСОБА_2 у позивача не відбирала, а ОСОБА_1 їх не писала.

Приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. розірвала трудовий договір з позивачем ОСОБА_1 не дотримавши прав та гарантій, наданих працівнику Кодексом законів про працю України.

Відповідно до приписів ч. 3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Враховуючи наведене, вимоги позивача в частині зміни формулювання звільнення підлягають задоволенню, а тому суд, для захисту прав позивача вважає за необхідне змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з «Звільнити юрисконсульта Леус Тетяну Юріївну, приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. у зв`язку з порушенням п. 2 Трудового договору та розписки від 31.01.2018 року про збереження нотаріальної таємниці, ст. ст. 40, 41, 43-1 КЗпП України», зазначене в наказі приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. від 21 жовтня 2020 року за № 01/01-03 та у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , заповненої 01.10.2012 року, на «Звільнити ОСОБА_1 з посади юрисконсульта приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни за власним бажанням з 14 квітня 2020 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості по заробітній платі суд, суд виходить з наступного.

Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.25 Закону України «Про оплату праці», забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

Відсутність коштів чи фінансування, не звільняє роботодавця від обов`язку оплати праці

Згідно з приписами ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідачем до суду було надано відомості на підтвердження виплати позивачу заробітної плати за період 2018-2019 роки, з яких вбачається, що заробітна плата позивача на місяць складала: за січень 2018 року 2 500,00 грн.; за лютий 2018 року 3 018,75 грн.; за березень-грудень 2018 року 3 139,50 грн.; за січень 2019 року 2 500,00 грн.; за лютий-червень 2019 року 3 381,00 грн.; за липень-грудень 2019 року 3 338,50 грн.

При цьому, суд зауважує, що відомості з виплати заробітної плати позивачу ОСОБА_1 за спірний період, а саме січень-березень 2020 року відсутні, а тому вважається фактично невиплаченою.

Таким чином, судом встановлено, що при звільненні, з ОСОБА_1 не був проведений розрахунок по виплаті заробітної плати за січень-березень 2020 року.

Так, відповідно до приписів ст. 3 ЗУ «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Вимогами ст. 3-1 ЗУ «Про оплату праці» встановлено гарантії забезпечення мінімальної заробітної плати

Розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати.

При обчисленні розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховуються доплати за роботу в несприятливих умовах праці та підвищеного ризику для здоров`я, за роботу в нічний та надурочний час, роз`їзний характер робіт, премії до святкових і ювілейних дат.

Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати.

Якщо розмір заробітної плати у зв`язку з періодичністю виплати її складових є нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, проводиться доплата до рівня мінімальної заробітної плати.

На законодавчому рівні з 01.01.2020 року по 31.12.2020 рік встановлено розмір мінімальної заробітної плати в сумі 4 723,00 грн.

Враховуючи, що відповідачем за останні три місяці, що передували даті звільнення, не сплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі 14 169,00 грн. (де 4 723,00 грн. мінімальна заробітна плата х 3 місяці), суд дійшов висновку, що вказана сума повинна біти стягнути з відповідача на користь позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

При цьому суд звертає увагу на те, що зазначена сума визначена судом без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спору), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В той же час, з 19.07.2022 року вказана ст. 117 КЗпП зазнала змін та згідно нової редакції передбачає, що: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу виплат в день звільнення.

Так, відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року,- при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Згідно з п. 5 розділу IV цього Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п.8 Порядку, - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 365/470/17, яка відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до п. 6 ч. 5Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, суд, обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, бере до уваги встановлений законодавством розмір мінімальної заробітної плати, який з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року становив 4 723,00 грн. Отже, заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню складає 9 446,00грн., з яких: заробітна плата (без утримання податків й інших обов`язкових платежів) за лютий 2020 року 4 723,00 грн., за березень 2020 року 4 723,00 грн. Кількість фактично відпрацьованих робочих днів у лютому 2020 року - 20 днів, у березні 2020року 21 день.

З урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, середньоденний заробіток позивача становить 230,39 грн. (4 723,00 грн. + 4 723,00 грн. / (20 днів +21 днів).

Період затримки розрахунку при звільненні позивача по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто з 15 квітня 2020року по 15 10 2020рокувключно складає126 робочих днів, з яких: у квітні 2020 року, починаючи з 15 числа 11робочих днів, у травні 2020 року - 19 робочих днів, у червні 2020 року - 20 робочих днів, у липні 2020 року 23 робочих дні, у серпні 2020 року 20 робочих днів, у вересні 2020 року 22 робочих дні, у жовтні 2020 року до .15 числа 11 робочих днів. Сума середнього заробітку за вказаний період затримки розрахунку при звільненні становить 29 029,14 грн. (230,39 грн. х 126 робочих днів).

З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15.04.2020 року по 15.10.2020 року включно в розмірі 29 029,14 грн.

Суд звертає увагу на те, що сума, що підлягає стягненню, визначена без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 статті 81 ЦПК України).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом першим, другим та четвертим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням зокрема експертів та проведенням експертизи, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, передбачених для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн., при цьому доказів на підтвердження понесення яких суду не надала.

Так, за змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно до ч. 1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Враховуючи, що представник позивача до закінчення судових дебатів зробив відповідну заяву щодо витрат на правову допомогу, суд може вирішити дане питання після ухвалення рішення по суті позовних вимог відповідно до приписів ст. 270 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 2 522,40 грн. (за дві вимоги немайнового характеру та вимоги майнового характеру).

На підставі викладено та керуючись ст. ст. ст.ст.116,117 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273, 274, 276, 280-284, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнання незаконним та скасування наказу, зміну формулювання причин звільнення, задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни від 21 жовтня 2020 року за № 01/01-03 про звільнення юрисконсульта ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. у зв`язку з порушенням п. 2 Трудового договору та розписки від 31.01.2018 року про збереження нотаріальної таємниці, ст. ст. 40, 41, 43-1 КЗпП України.

Змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 ;

-з «Звільнити юрисконсульта Леус Тетяну Юріївну, приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. у зв`язку з порушенням п. 2 Трудового договору та розписки від 31.01.2018 року про збереження нотаріальної таємниці, ст. ст. 40, 41, 43-1 КЗпП України», зазначене в наказі приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. від 21 жовтня 2020 року за № 01/01-03 та у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , заповненої 01.10.2012 року,

-на «Звільнити ОСОБА_1 з посади юрисконсульта приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни за власним бажанням з 14 квітня 2020 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України..

Стягнути з приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період січень-березень 2020 року в розмірі 14 169,00 грн. (чотирнадцять тисяч сто шістдесят дев`ять грн. 00 коп.).

Стягнути з приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2020 року по 15 жовтня 2020 року включно в розмірі 29 029,14 грн. (двадцять дев`ять тисяч двадцять дев`ять грн. 14 коп.)

Суми, що підлягає стягненню, визначені без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлани Іванівни на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 522,40 грн. (дві тисячі п`ятсот двадцять дві грн. 40 коп.).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заборгованості по заробітній платі в межах суми платежу за один місяць в розмірі 4 723,00 грн. (чотири тисячі сімсот двадцять три грн. 00 коп.).

В задоволені іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовити.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

- відповідач: приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего Світлана Іванівна, РНОКПП НОМЕР_4 , місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 29 червня 2023 року.

Суддя Д.І. Городецький