РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2023 року

м. Рівне

Справа № 571/191/23

Провадження № 22-ц/4815/900/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Хилевича С. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 25 травня 2023 рокуу складі судді Верзун О. П., ухвалене в смт. Рокитне Рівненської області,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягненняаліментів на утримання дітей. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з 2001 року одружена з ОСОБА_2 , від шлюбу з яким вони мають двох дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказувала, що з вини чоловіка склалися напружені подружні відносини, сімейне життя розладналось, подружні стосунки різко погіршились та дійшли до розриву. Відповідач фактично припинив надання матеріальної допомоги сім`ї, в тому числі утримання дітей, не виконує свої батьківські обов`язки, з огляду на що діти перебувають на її матеріальному забезпеченні та утриманні, однак самостійно забезпечити дітей всім необхідним для їх повноцінного розвитку вона не може. Просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 5 517,00 гривень щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 25 травня 2023 рокуу задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ч. 3 ст. 181 СК України, яка передбачає, що кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників, з ким проживає дитина, та обґрунтоване належними і достатніми доказами на підтвердження того, що діти сторін проживають з відповідачем, з огляду на що позивачка не має передбаченого законом права заявляти позов про стягнення аліментів на утримання дітей.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що суд у своєму рішення від 23.05.2023 року послався на акт обстеження побутових умов від 21.06.2023 року, що викликає обґрунтований сумнів у неупередженості суду. Зазначає, що дочка ОСОБА_7 є студенткою стаціонарної форми навчання вищого навчального закладу, і цей факт є підставою для стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, до досягнення нею 23-х років. Покликаючись на недостатнє з`ясування судом фактичних обставин справи, просила суд скасувати рішення суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 21 вересня 2001 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Рокитнівською сільською радою Рокитнівського району Рівненської області 21 вересня 2001 року.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у свідоцтвах про народження яких сторони у справі зазначені батьками (а.с. 11, 12).

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказувала, що батько дітей не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, не бере участі у їх вихованні, у зв`язку з чим вона змушена самотужки забезпечувати спільних з відповідачем дітей.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Наведена стаття наділяє правом звернення до суду з позовом про стягнення аліментів того з батьків, з ким проживають неповнолітні діти, на утримання яких і стягуються кошти. Саме той з батьків, з ким проживають діти, і є одержувачем аліментів. Право самостійного звернення з позовом про стягнення аліментів на власне утримання, а відтак і правом стати їх одержувачем, дитина набуває лише по досягненню повноліття при умові продовження навчання (ч. 3 ст. 199 СК України).

Згідно довідки Рокитнівської селищної ради №270 від 01.02.2023 року, до складу сім`ї позивачки ОСОБА_1 входять: чоловік, ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . У довідці зазначено про те, що діти проживають разом з батьками і знаходиться на їх утриманні ( а.с.13).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент звернення до суду із цим позовом досягла повноліття, продовжує навчання на стаціонарній формі в Університеті ім. Івана Огієнка (а.с.12,14), а ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є неповнолітньою (а.с.11).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 вказував про те, що спільні з позивачкою діти проживають разом із ним у будинку його брата, а позивачка не проживає з ним та дітьми, і на час розгляду справи перебуває у Польщі.

Обставини перебування позивачки за кордоном підтверджуються також її клопотанням від 09.03.2023 року про розгляд справи за її відсутності з огляду на неможливість прибуття в судове засідання у зв`язку з перебуванням на роботі в Польщі (а.с. 42).

Матеріали справи містять Акт обстеження матеріально-побутових умов життя від 03.03.2023 року № 58, складений комісією Рокитнівської селищної ради, з якого вбачається, що ОСОБА_8 ін проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 . До складу його сім`ї входять: дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_9 , 2001 року народження, донька ОСОБА_5 , 2004 року народження, донька ОСОБА_6 , 2011 року народження. Також у акті обстеження умов проживання сім`ї зазначено, що дружина відповідача, ОСОБА_1 , знаходиться на заробітках у Польщі. ОСОБА_2 проживає разом із дітьми у будинку, що належить його брату (а.с. 27).

З огляду на встановлені обставини, суд вважає недоведеним посилання позивачки на те, що діти перебувають на її повному матеріальному забезпеченні, а відповідач не цікавиться вихованням дітей та відмовляється надавати допомогу, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Позивачкою ОСОБА_1 не доведено, що діти проживають із нею та вона самостійно несе тягар їх утримання, що в свою чергу, позбавляє її права на звернення з позовом про стягнення аліментів на дітей, оскільки таким правом закон наділяє того з батьків, з ким проживають діти.

Наявними у справі доказами підтверджується, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, постраждалим від аварії на ЧАЕС І категорії, має ряд захворювань та самостійно несе витрати зі сплати комунальних платежів (посвідчення потерплого від Чорнобильської катастрофи (а.с. 26), акт обстеження матеріально-побутових умов (а.с. 27) , заключення ЛКК, довідки МСЕК (а.с.29), епікризи (а.с. 29-33), довідка про доходи (а.с. 34), квитанція про сплату витрат за користування газопостачанням (а.с. 35)).

Покликання апеляційної скарги на те, що місцевий суд не дав правильної правової оцінки тій обставині, що дочка сторін ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , досягла повноліття та навчається у вищому навчальному закладі, а тому на її користь слід стягнути аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, апеляційним судом відхиляються.

Так, згідно довідки Кам`янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка від 25.01.2023 року № 23/18, ОСОБА_5 є студенткою І курсу факультету фізичної культури денної форми навчання (а.с. 15).

Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Позовні вимоги ОСОБА_1 полягають у стягненні аліментів на неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі (5 517 грн. на обох) та обґрунтовані положеннями ст..ст.180, 182, 184 СК України.

Позовна вимога про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, на підставі ст. 199 СК України позивачкою не заявлялася.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання про обґрунтованість висновку місцевого суду щодо відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, вважає його обґрунтованим і таким, що відповідає обставинам справи та нормам закону, які регулюють спірні правовідносини.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 25 травня 2023 рокузалишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 липня 2023 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Хилевич С. В.