ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1309/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Гєрцика Р.В., Маміної О.В

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представника позивача адвоката Щиголь О.О.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Олійник О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кристалбанк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року в складі судді Ляха М.Ю. у справі № 953/19143/19 за позовом Акціонерного товариства «Кристалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року Акціонерне товариство «Кристалбанк» (далі АТ «Кристалбанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивований тим, що 01 листопада 2007 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк»), та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 696, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 110 000,00 дол. США на споживчі потреби, зі сплатою процентів у розмірі 16% річних строком до 01 листопада 2017 року.

Для забезпечення основного зобов`язання між сторонами також 01 листопада 2007 року укладено Іпотечний договір, предметом іпотеки є трикімнатна комунальна квартира АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2

04 липня 2019 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та АТ «Кристалбанк» укладено договір про відступлення прав вимоги № 24436, за яким АТ «Кристалбанк» набуло всіх прав кредитора, в тому числі за кредитним договором № 696 від 01 листопада 2007 року та Іпотечним договором від 01 листопада 2007 року.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 30 травня 2011 року у справі № 2-405/11/09 позов ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 696 від 01 листопада 2007 року в розмірі 1 082 150,73 грн, яка складається із суми боргу за кредитом у розмірі 100 830,00 доларів США та відсоткам у розмірі 25 697, 27 доларів США. Крім того, до загальної суми боргу нараховані несплачена комісія за обслуговування кредиту у розмірі 6610,50 грн. та штраф за несвоєчасне повернення кредиту або сплату відсотків у розмірі 63 575,12 грн.

На час подання позову вказане рішення суду не виконане, а заборгованість за кредитним договором не погашена, у зв`язку з чим відкрито виконавче провадження № 33324029. Вказаним рішенням суду з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором в доларах США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного Банку України станом на 22 лютого 2010 року. Станом на 25 вересня 2019 року офіційний курс долара США до гривні становить 24,209491 грн за один долар США.

Відповідно до рішення суду від 30 травня 2011 року, станом на 25 вересня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 становить 3 133 346,43 грн, з яких: 2 441 042,98 грн заборгованість за кредитом; 622 117,83 грн заборгованість за відсотками; 6 610,50 грн несплачена комісія за обслуговування кредиту; 63 575,12 грн штраф за несвоєчасне повернення кредиту або сплату відсотків.

Посилаючись на вказані обставини АТ «Кристалбанк» просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 , за іпотечним договором від 01 листопада 2007 року шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною не нижчою за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій з метою часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 696 від 01 листопада 2007 року в розмірі 3 133 346,43 грн і складається із суми боргу за кредитом 100 830,00 дол. США та відсотками у розмірі 25 697,27 дол. США, всього 126 527,27 дол. США. Крім того, до загальної суми боргу нараховані несплачена комісія за обслуговування кредиту у розмірі 6 610,50 грн та штраф за несвоєчасне повернення кредиту або сплату відсотків у сумі 63 575,12 грн.

09 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору іпотеки.

Зустрічний позов мотивований тим, що з 1982 року по 2013 рік він з ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. В 2006-2007 роках ОСОБА_1 придбала за договорами купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , яка є їх спільною сумісною власністю.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 березня 2013 року в порядку поділа майна подружжя, право власності на вказану квартиру визнано за ним.

У вересні 2019 року він отримав лист АТ «Кристалбанк» про те, що у 2007 році спірна квартира була передана його дружиною в іпотеку, у зв`язку з чим банк запропонував йому погасити заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 287 939,56 дол. США та 42 271,81 грн.

При укладенні договору іпотеки відповідно до вимог статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» вимагалася нотаріальна засвідчена його згода як співвласника майна. Проте такої згоди він не надав, що в силу положень частини 1 статті 203, частини 1 статті 205 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи, що у ОСОБА_1 були відсутні повноваження на вчинення дій щодо передачі цього майна в іпотеку від імені позивача, іпотечний договір є недійсним. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив визнати недійсним іпотечний договір, укладений між ВАТ «ВіЕйБіБанк» та ОСОБА_1 , реєстровий № 420.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року позовну заяву АТ «Кристалбанк» та позовну заяву ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що визначаючи розмір заборгованості ОСОБА_3 перед позивачем АТ «Кристалбанк» за кредитним договором № 696 від 01 листопада 2007 року позивач посилається на наявність заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2011 року у справі № 2-405/11/09, яке набрало законної сили та має преюдиціальне значення для вирішення цієї справи в частині визначення розміру заборгованості, в рахунок погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до зазначеного судового рішення з ОСОБА_1 на користь «ВіЕйБі Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 696 від 01 листопада 2007 року в розмірі 1 082 150,73 грн, тобто лише у національній валюті України - гривні, без вказівки на еквівалент іноземної валюти долар США. Фактичне невиконання заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2011 року у справі № 2-405/11/09 та зміна курсу валют в Україні за період часу з моменту ухвалення судового рішення та звернення АТ «Кристалбанк» до суду з позовною заявою не передбачає обчислення розрахунку заборгованості з урахуванням подальшої зміни курсу валют, у зв`язку з чим наведений АТ «Кристалбанк» розрахунок заборгованості у розмірі 3 133 346,43 грн є необґрунтованим.

Відсутність в матеріалах цивільної справи належних письмових доказів оціночної вартості зазначеного майна станом на час розгляду справи позбавляє суд процесуальної можливості розглянути позовну вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, власником якої є ОСОБА_2 . За відсутності вартості предмету іпотеки, вирішити питання співмірності з розміром існуючої заборгованості, яка визначена заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2011 року у справі № 2-405/11/09 не вбачається можливим, а тому позов банку задоволенню не підлягає.

Квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 , який перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 20 лютого 1982 року. Харківський районний суд Харківської області рішенням від 18 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2013 року шлюб, зареєстрований 20 лютого 1982 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Проведено поділ майна, яким за ОСОБА_2 , крім іншого, визнано право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з цим, шлюб між сторонами вперше було розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2005 року, на підставі якого ОСОБА_1 оформила розірвання шлюбу в органах РАЦС. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 липня 2010 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 зазначене рішення суду скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу закрито. Свідоцтво по розірвання шлюбу від 18 січня 2006 року та відповідний актовий запис № 26, видане відділом РАЦС у Київському РУЮ м. Харкова анульовано.

Під час укладення договору іпотеки 01 листопада 2007 року ОСОБА_1 подала відомості, що на момент придбання спірної квартири та укладення іпотечного договору вона не перебуває у зареєстрованому шлюбі або фактичних шлюбних відносинах з будь ким, про що були надані документи про розірвання шлюбу. На час укладення договору іпотеки 01 листопада 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували у зареєстрованому шлюбі, банк не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності подружжю, а також те, що ОСОБА_2 не надав згоди ОСОБА_1 на укладення цього договору. Той факт, що через п`ять років після ухвалення Київським районним судом м. Харкова рішення про розірвання шлюбу від 24 червня 2005 року ОСОБА_2 його оскаржив і апеляційне провадження закрито у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від позову про розірвання шлюбу, а рішення скасовано, не може бути підставою для визнання спірного договору іпотеки недійсним. За вказаних обставин суд першої інстанції визнав відсутніми підстави для визнання недійсним договору іпотеки.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалено нове про задоволення позову. Визнано недійсним іпотечний договір укладений між ВАТ «ВіЕйБіБанк» та ОСОБА_1 посвідчений 01 листопада 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дахно О. А. за реєстровим № 420. Стягнуто з АТ «Кристалбанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви у сумі 768,40 грн та за подання апеляційної скарги 1 261,20 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки договір іпотеки від 11 листопада 2007 року укладено між ПАТ «ВіЕйБіБанк» та ОСОБА_1 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_2 , який є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статті 60 СК України, то оспорюваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним, а позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

У частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Кристалбанк» суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 24 травня 2023 року постанову Харківського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року скасовано. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до АТ «Кристалбанк», ОСОБА_1 , третя особа - ТОВ «Вердикт Фінанс» про визнання недійсним іпотечного договору залишено в силі. Справу № 953/19143/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Кристалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначав, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували у зареєстрованому шлюбі, квартира, що є предметом іпотеки, набута ОСОБА_1 у власність після розірвання шлюбу. Банк покладався на відповідні обставини та на момент укладення оспорюваного договору іпотеки не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Ураховуючи, що обставин щодо недобросовісності іпотекодержателя суди у цій справі не встановили, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для визнання договору іпотеки недійсним, у зв`язку з чим в цій частині постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції слід залишити в силі.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд першої інстанції не врахував, що АТ «Кристалбанк» просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки з метою часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 саме на підставі кредитного договору та у валюті відповідного зобов`язання; наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не змінює змісту відповідного правовідношення, відповідне зобов`язання продовжує існувати; у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається, а визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної під час проведення виконавчих дій, тому непроведення оцінки предмета іпотеки на момент звернення до суду та розгляду судом спору про звернення стягнення не є підставою для відмови у позові.

АТ «Кристалбанк» оскаржив рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог, яку мотивував, зокрема тим, що: заборгованість за кредитним договором та всі її складові з метою звернення стягнення на предмет іпотеки підтверджені заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2011 року у справі № 2-405/11/09; зазначене рішення суду про стягнення заборгованості не виконане, тому наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором;

Суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок в частині задоволення зустрічного позову про визнання договору іпотеки недійсним, тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Кристалбанк» по суті не переглянув, розмір заборгованості за кредитним договором та її складові з метою звернення стягнення на предмет іпотеки станом на час вирішення цієї справи не перевірив та не встановив.

Зважаючи, що суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок в частині задоволення зустрічного позову про визнання договору іпотеки недійсним, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Кристалбанк» по суті не переглянув, розмір заборгованості за кредитним договором та її складові з метою звернення стягнення на предмет іпотеки станом на час вирішення цієї справи не перевірив та не встановив, Верховний Суд справу в цій частині направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі АТ «КристалБанк», оскаржуючи рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року в частині свого позову, посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, не повне дослідження письмових доказів та дійсних обставин справи, що мають значення для справи, на ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення, яке просило суд скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір заборгованість за кредитним договором та всі її складові встановлені заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2011 року у справі № 2-405/11/09. Відповідно до мотивувальної частини цього рішення розмір заборгованості за Кредитним договором № 696 від 01 листопада 2007 року становить: 126 527,27 дол. США, з яких: 100 830,00 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 25 697,27 дол. США - заборгованість по відсоткам; 6 610,50 грн комісія; 63 575,12 грн - штраф. Банк у своїх позовних вимогах не змінював цього розміру суми боргу, проте здійснив перерахунок його за курсом НБУ у гривню, що склало 3 133 346, 43 грн.

Між тим, навіть виходячи з гривневого еквіваленту заборгованості, визначеного заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2011 року, суд першої інстанції не звернув стягнення на предмет іпотеки хоча б у цій частині розміру заборгованості 1 082 150,73 грн.

Зазначене рішення суду про стягнення заборгованості не виконане, а тому наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

Відсутність оцінки предмету іпотеки, виготовленої на час судового розгляду, не є перешкодою для задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах та не свідчить про наявність дисбалансу інтересів сторін справи.

Іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку» не передбачено обов`язок підтверджувати співмірність заборгованості за Основним зобов`язанням та оціночної вартості Предмета іпотеки. Для звернення стягнення на Предмет іпотеки необхідно лише встановлення обставин невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання; та/або порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що умовами іпотечного договору визначено вартість предмета іпотеки 671 650,00 грн

При примусовому виконанні такого рішення суду органами державної виконавчої служби будуть перераховані Банку кошти отриманні від реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів саме в межах сум заборгованості, встановлених судовим рішенням.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Щиголь О.О., яка підтримала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги АТ «Кристалбанк», відповідачку ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Олійник О.М., які проти апеляційної скарги заперчували, просили залишити судове рішення без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Постановою Верховного Суду від 24 травня 2023 року справу № 953/19143/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Кристалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З огляду на вказане, апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги в частині скасованого судового рішення.

Судом встановлено, що 01 листопада 2007 року між ВАТ ««ВіЕйБі Банк» правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 696, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 110 000,00 дол. США строком до 01 листопада 2017 року (том 2 а. с. 7-12).

Для забезпечення кредитного договору між ВАТ ««ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 01 листопада 2007 року було укладено Іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 передала банку трикімнатну комунальну квартиру АДРЕСА_1 (том 2 а. с. 14- 16).

Відповідно до п. 2.3.3. Іпотечного договору, сторони узгодили вартість предмета іпотеки у розмірі 671 650,00 грн.

Відповідно до п. 2.7.1. Іпотечного договору, ОСОБА_1 (іпотекодавець) не має права без попередньої письмової згоди банку (іпотекодержателя), крім іншого, будь-яким чином відчужувати предмет іпотеки.

Згідно з п. 4.1.5. Іпотечного договору Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку (терміну) виконання зобов`язання (або тієї чи іншої його частини), воно не буде виконане.

Під час укладення вказаного договору іпотеки ОСОБА_1 подала заяву та відомості, що на момент придбання спірної квартири та на момент укладення іпотечного договору вона не перебуває у зареєстрованому шлюбі або фактичних шлюбних відносинах, на підтвердження чого надала свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , видане відділом РАЦС Київського районного управління юстиції міста Харкова 18 січня 2006 року.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2011 року у справі № 2-405/11/09 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» суму заборгованості за кредитним договором № 696 від 01 листопада 2007 року в розмірі 1 082 150,73 грн (том 2, а.с. 20-21).

Зазначеним рішенням встановлено, що заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором № 696 від 01 листопада 2007 року становить 1 082 150,73 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 100 830,00 доларів США та заборгованості за відсотками - 25 697,27 доларів США, що разом складає 126 527,27 доларів США що станом на 22 лютого 2010 року (тобто станом на дату бухгалтерського розрахунку) за офіційним курсом НБУ (7,998 грн. за один долар США) становить 1 011 965,11 грн, крім того до загальної суми боргу нараховані несплачена сума комісії 6 610,50 грн та штраф за несвоєчасне повернення кредиту або сплату відсотків 63 572,12 грн.

09 липня 2012 року відкрито виконавче провадження № 33324029 щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 696 від 01 листопада 2007 року у розмірі 1 082 150,73 грн (том 2, а. с. 22).

04 липня 2019 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та АТ «Кристалбанк» укладено Договір про відступлення прав вимоги № 24436, за яким АТ «Кристалбанк» набуло всіх прав кредитора по кредитних договорах, в тому числі за кредитним договором № 696 від 01 листопада 2007 року та іпотечним договором від 01 листопада 2007 року (том 2, а. с. 27-32).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2013 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна та встановлення права користування цим майном задоволено. Шлюб, зареєстрований 20 лютого 1982 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. В порядку поділу майна, набутого в період шлюбу за спільні сімейні кошти, за ОСОБА_2 , крім іншого, визнано право власності на трикімнатну комунальну квартиру АДРЕСА_1 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У частинах 1, 4 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позову у цій справі) встановлено, що у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (частина 1 та 2 статті 23 Закону України «Про іпотеку»).

Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини 1 статті 23 Закону України «Про іпотеку», та зазначено, що «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. […] Отже, положення частини 1 статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину».

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15 (провадження № 14-11цс18), на яку є посилання в касаційній скарзі: «виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною 6 статті 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. З урахуванням наведеного, Велика Палата Верхового Суду дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень».

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 902/492/17 (провадження № 12-52гс18) зазначено, що «іпотекодержатель (заставодержатель) має право задовольнити всі свої забезпечені заставою чи іпотекою вимоги до боржника за рахунок майнового поручителя у розмірі вартості фактичної реалізації предмета майнової поруки, що здійснюється в порядку, передбаченому законодавством (якщо інше не передбачено договором або законом). Отже, виражений у грошовій формі розмір зобов`язання майнового поручителя визначається виходячи із дійсних на відповідний момент зобов`язань боржника, які існують за основним зобов`язанням (кредитним договором), з урахуванням обсягу забезпечення за умовами забезпечувального договору. Оцінка предмета забезпечення (майна) сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог у разі звернення стягнення на предмет забезпечення».

Отже, початкова ціна предмета іпотеки у грошовому вираженні, у випадку реалізації предмета іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах, визначається на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та в порядку, що передбачені договором, а доказів такого погашення заборгованості та належного виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачами не надано.

Відповідно до заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2011 року станом на 22 лютого 2010 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 696 від 01 листопада 2007 року становить 1 082 150,73 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 100 830,00 доларів США та заборгованості за відсотками - 25 697,27 доларів США, що разом складає 126 527,27 доларів США що станом на 22 лютого 2010 року за офіційним курсом НБУ (7,998 грн. за один долар США) становило 1 011 965,11 грн, крім того до загальної суми боргу нараховані несплачена сума комісії 6 610,50 грн та штраф за несвоєчасне повернення кредиту або сплату відсотків 63 572,12 грн. Вказану заборгованість стягнуто з відповідачки у гривневому еквіваленті, а саме -1 082 150,73 грн (т.2, а.с. 20,21). Рішення суду наразі не виконано та зобов`язання за кредитним договором не припинено.

Зважаючи, що ОСОБА_1 має непогашену заборгованість за кредитним договором від 01 листопада 2007 року, яка встановлена судовим рішенням, також відсутні правові підстави вважати, що вона виконала свої зобов`язання з повернення отриманих у борг грошових коштів, яке забезпечене іпотекою, відповідно, наявні підстави для задоволення вимог первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах за ціною, встановленою за згодою сторін або на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Між тим, щодо суми заборгованості, в рахунок погашення якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд виходить з такого.

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17).

За положеннями частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пп.17 і 23 ст.1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, законом не передбачено.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Оскільки умови щодо нарахування комісії за користування кредитом не відповідають вимогам чинного законодавства, то підстави для включення до загального розміру вказаної заборгованості відсутні.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні (частина 1статті 524 ЦК України).

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1 та 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за договорами, укладеними між резидентами на території України.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною 4 статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц зауважувала, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Також, у зазначеній постанові касаційний суд зазначав, що ухвалюючи рішення у справі, Шевченківський районний суд визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення. Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про необхідність відступити від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування пункту 8 частини 1 статті 49 Закону № 606-XIVу подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1445цс17».

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб-поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Вказані висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц.

Зважаючи, що у заочному рішенні Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2011 року визначено розмір заборгованості у доларі США, а саме: 100 830,00 доларів США та заборгованості за відсотками - 25 697,27 доларів США, що разом складає 126 527,27 доларів США, то саме ці суми мають бути враховані при визначені розміру заборгованості, яка має бути погашена за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову АТ «Кристалбанк».

Разом із тим, оскільки на момент прийняття постанови, є чинним Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнено пунктом 5-2, за змістом якого у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статей 41, 47 цього Закону (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах), то існують підстави для зупинення виконання рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Після спливу вказаного строку правила статей 41, 47 Закону України «Про іпотеку» відновлять свою дію без постановлення окремого рішення суду або прийняття окремого закону.

Враховуючи, що на момент ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду АТ «Кристалбанк» сплачено судовий збір у розмірі: 1921 грн за подання позовної заяви (т.2, а.с. 6), 2881,50 грн - за подання апеляційної скарги (т.2, а.с. 132), 94 000 грн - за подання касаційної скарги (т.3, а.с. 10, 31).

Отже, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 98 802,50 грн (1921,00 + 2881,80 + 94000 ) грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кристалбанк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року в частині вирішення спору про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Кристалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 696 від 01 листопада 2007, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «ВіЕйБі Банк», яка становить 126 527 (сто двадцять шість тисяч п`ятсот двадцять сім) дол. 27 центів США, з яких 100 830,00 дол. США заборгованість за тілом кредиту, 25 697,27 дол. США заборгованість за відсотками, а також штрафу за несвоєчасне повернення кредиту або сплату відсотків у сумі 63 575 (шістдесят три тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) грн. 12 коп, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 01 листопада 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дахно О.А. за реєстровим № 420, - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом її продажу на прилюдних торгах за ціною, встановленою за згодою сторін або на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Кристалбанк» (місто Київ, вулиця Кудрявський Узвіз, будинок 2, Ідентифікаційний код юридичної особи 39544699) сплачений позивачем судовий збір у розмірі 98802,50 грн по 49 401,25 грн ( сорок дев`ять тисяч чотириста одна) грн 25 коп з кожного .

Зупинити виконання постанови у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 11 серпня 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді

Р.В. Гєрцик

О.В. Маміна