Постанова

Іменем України

09 серпня 2023 року

місто Київ

справа № 758/2928/19

провадження № 61-5939св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року, постановлену суддею Якимець О. І., та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Соколової В. В., Андрієнко А. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у 2019 році звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила стягнути з відповідачки на свою користь суму відшкодування майнової шкоди у розмірі 144 514, 49 грн та відшкодування моральної шкоди - 5 000, 00 грн, що заподіяні внаслідок неналежного утримання зелених насаджень на приватній садибі та прилеглій до неї території.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідачка 19 березня 2021 року звернулася до суду із клопотанням про закриття провадження у справі відповідно до статті 200, пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України, а саме у зв`язку із смертю позивачки.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою від 23 березня 2021 року Подільський районний суд міста Києва задовольнив заяву ОСОБА_2 .

Суд закрив провадження у справі № 758/2928/19.

Задовольняючи заяву відповідачки та закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виснував, що моральна шкода відшкодовується безпосередньо особі, яка зазнала фізичних або моральних страждань, а нею була позивачка, яка померла, відтак зобов`язання з відшкодування моральної шкоди припинилися, процесуальне правонаступництво у цій частині вимог не допускається, тому відповідно до пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю.

Також суд першої інстанції виснував, що сформульована позивачкою вимога про стягнення відшкодування майнової шкоди, яка їй заподіяна, однак нею не була понесена, адже доказів цього у матеріалах справи немає, нерозривно пов`язана з особою позивачки, а тому спірні деліктні правовідносини з відшкодування майнової шкоди у цій справі не допускають правонаступництва.

ОСОБА_3 як правонаступник позивачки ОСОБА_1 , не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, звернувся до Київського апеляційного суду з відповідною апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 01 грудня 2022 року Київський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_3 , змінив ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року у частині, яка стосується позову за вимогою про відшкодування майнової шкоди, виклав мотивувальну частину ухвали щодо цих вимог в редакції цієї постанови.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та додатково зазначив, що право на компенсацію моральної шкоди, що не була стягнута судом за життя особи, не успадковується, а тому у випадку смерті особи до ухвалення рішення про компенсацію моральної шкоди матеріального та процесуального правонаступництва за такою вимогою не відбувається.

В частині позовних вимог про стягнення відшкодування майнової шкоди апеляційний суд наголосив, що у спірних правовідносинах збитки були завдані позивачці не у договірних зобов`язаннях, а в деліктних, недоговірних, а тому відповідно до приписів статті 1230 ЦК України до спадкоємця не може переходити право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у деліктних зобов`язаннях.

У зв`язку з наведеним апеляційний суд виснував, що спірні відносини не допускають правонаступництва.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_3 як правонаступник ОСОБА_1 13 квітня 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року, справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження судових рішень визначив те, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій здійснили розгляд справи усупереч правилам статей 189-200, 209, 228, 242 ЦПК України, закриваючи провадження у справі з підстав недоведеності позовних вимог, фактично розглянули справу по суті;

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 662/541/15-ц (провадження № 61-44995св18), від 26 жовтня 2022 року у справі № 185/5681/18 (провадження № 61-3311св22), відповідно до яких при застосуванні буквального тлумачення частини першої статті 1230 ЦК України можливий висновок, що спадкоємці набуватимуть лише право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях. Проте це неповністю відповідало би змісту статей 608, 1218, 1219 ЦК України та суперечило б принципу справедливості, інакше в нерівному становищі опинялися спадкоємці кредитора-учасника договірного зобов`язання і спадкоємці кредитора-учасника недоговірного зобов`язання. Тому основним критерієм включення таких прав до складу спадщини повинно бути встановлення того, чи є право нерозривно пов`язаним із особою кредитора. Додатковим аргументом включення права на відшкодування шкоди у недоговірному зобов`язанні до складу спадщини є припис частини першої статті 1231 ЦК України, у якій передбачено перехід у спадщину обов`язку відшкодувати майнову шкоду у недоговірному зобов`язанні;

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 760/9496/21 (провадження № 61-10690св22), за змістом яких визначальним при вирішенні питання про залучення правонаступників до участі у справі є встановлення, чи допускають спірні правовідносини правонаступництво та чи відомі особи, які прийняли спадщину. Саме для встановлення осіб, які прийняли спадщину, статтею 251 ЦПК України передбачений обов`язок суду зупинити провадження у справі, правовідносини у якій допускають правонаступництво;

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 461/5113/16 (провадження № 61-32670св18), від 07 грудня 2020 грудня у справі № 760/8799/17 (провадження № 61-10474св20), від 18 листопада 2021 року у справі № 466/5186/18 (провадження № 61-12523св21), від 26 жовтня 2022 року у справі № 308/4805/19

(провадження № 61-4330св22), щодо застосування статті 1219 ЦК України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_2 у липні 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив, у якому просила закрити касаційне провадження у справі, а у разі, якщо Суд не встановить підстав для закриття касаційного провадження, - залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 , а оскаржувані рішення без змін.

На переконання відповідачки, оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а правові висновки, на які послався заявник у касаційній скарзі, є нерелевантними.

Відповідачка стверджує, що позов є недоведеним, а також були підстави для залишення його без розгляду у зв`язку з порушенням норм процесуального права під час його подання.

Щодо поданої касаційної скарги, то зазначає, що її подано з пропуском відповідного процесуального строку, ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а тому судові рішення не підлягають касаційному оскарженню, винятків для відкриття касаційного провадження у такій справі касаційна скарга не містить.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 31 травня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційнепровадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , а ухвалою від 07 серпня 2023 року призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що у березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , просила стягнути з відповідачки на свою користь на відшкодування майнової шкоди суму в 144 514, 49 грн та на відшкодування моральної шкоди 5 000, 00 грн.

Ухвалою від 14 листопада 2019 року Подільський районний суд міста Києва відкрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1

19 березня 2021 року відповідачка подала до суду першої інстанції клопотання про закриття провадження у справі з тих підстав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла, а спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до матеріалів справи 10 грудня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гришко Н. В. із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_1 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно зі свідоцтвами про право на спадщину за законом від 07 червня 2021 року спадкоємцем майна ОСОБА_1 - земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0, 0813 га, кадастровий номер :85:487:0013, та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за згаданою адресою - є ОСОБА_3 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції як особа, яка не брала участі у справі, проте постановлена судом першої інстанції ухвала стосується його прав та інтересів як спадкоємця ОСОБА_1 , який не був залучений до участі у справі як правонаступник позивачки.

Щодо правонаступництва

Під час з`ясовування, чи є законними та обґрунтованими оскаржувані судові рішення, перед Верховним Судом постали питання, чи допускають спірні правовідносини правонаступництво та чи стосуються оскаржені ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прав, свобод інтересів та/або обов`язків ОСОБА_3 як правонаступника ОСОБА_1 .

У разі смерті фізичної особи суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи (частина перша статті 55 ЦПК України).

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

У постанові від 18 січня 2023 року в справі № 752/16818/18 (провадження № 61-8339св22) Верховний Суд зробив висновок, що процесуальне правонаступництво - це заміна під час провадження у цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах. Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами. Проте процесуальне правонаступництво можливе лише тоді, коли у майнових відносинах відбулось правонаступництво. Отже, при вирішенні питання про залучення правонаступників учасників справи суду потрібно встановити наявність чи відсутність правонаступництва на підставі норм матеріального права у спірних правовідносинах.

У постанові від 08 лютого 2023 року у справі № 760/9496/21 (провадження № 61-10690св22) Верховний Суд виснував, що визначальним під час вирішення питання про залучення правонаступників до участі у справі є встановлення, чи допускають спірні правовідносини правонаступництво та чи є відомими особи, які прийняли спадщину. Саме для встановлення осіб, які прийняли спадщину, статтею 251 ЦПК України передбачений обов`язок суду зупинити провадження у справі, правовідносини у якій допускають правонаступництво.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

До складу спадщини не входять права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу (стаття 1219 ЦК України).

Щодо правонаступництва у спірних правовідносинах про відшкодування моральної шкоди

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що право на відшкодування моральної шкоди не входить до складу спадщини.

У таких висновках Верховний Суд керується тим, що до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було стягнуто судом спадкодавцеві за його життя (частина третя статті 1230 ЦК України).

У цивілістичній доктрині під моральною шкодою розуміють фізичні та душевні страждання, завдані фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, якими порушуються її особисті немайнові блага або посягають на належне фізичній особі майно, а також приниження честі, гідності та ділової репутації фізичної особи. По своїй суті право на компенсацію моральної шкоди є особистим, оскільки внаслідок заподіяння моральної шкоди відбувається негативний вплив на особисті немайнові блага фізичної особи. Саме тому у частині третій статті 1230 ЦК України передбачено, що спадкується право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя. У випадку якщо спадкодавець звернувся до суду з вимогою про компенсацію моральної шкоди й помер на стадії розгляду справи, не допускається процесуальне правонаступництво за вимогою про компенсацію моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20)).

Тож висновки судів першої та апеляційної інстанцій про закриття провадження у справі у частині вимог позову про відшкодування моральної шкоди є законними та обґрунтованими, адже за життя ОСОБА_1 їй не було присуджено судом компенсацію моральної шкоди, яку б міг успадкувати спадкоємець, а тому Верховний Суд не встановив підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у цій частині.

Щодо правонаступництва у спірних правовідносинах про відшкодування майнової шкоди

Оцінюючи висновки судів першої та апеляційної інстанції про закриття провадження у частині вимог про відшкодування майнової шкоди, Верховний Суд встановив, що їх сформульовано без урахування правових висновків Верховного Суду щодо правонаступництва у подібних правовідносинах.

У постанові від 17 листопада 2020 року у справі № 662/541/15-ц (провадження № 61-44995св18) Верховний Суд виснував, що під час застосування буквального тлумачення частини першої статті 1230 ЦК України можливий висновок, що спадкоємці набуватимуть лише право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях. Проте це неповністю відповідало би змісту статей 608, 1218, 1219 ЦК України та суперечило б принципу справедливості, інакше в нерівному становищі опинялися б спадкоємці кредитора-учасника договірного зобов`язання і спадкоємці кредитора-учасника недоговірного зобов`язання. Тому основним критерієм включення таких прав до складу спадщини повинно бути встановлення того, чи є право нерозривно пов`язаним із особою кредитора. Додатковим аргументом включення права на відшкодування шкоди у недоговірному зобов`язанні до складу спадщини є припис частини першої статті 1231 ЦК України, у якій передбачено перехід у спадщину обов`язку відшкодувати майнову шкоду у недоговірному зобов`язанні.

Верховний Суд врахував, що, звертаючись до суду з позовом про відшкодування майнової шкоди, ОСОБА_1 обґрунтовувала такі вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки, кадастровий номер :85:487:0013, за адресою: АДРЕСА_1 , а також житлового будинку, який розташований на цій земельній ділянці. На сусідній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , був сухий дуб, який 01 березня 2016 року зламався та впав на земельну ділянку і будинок позивачки. Внаслідок падіння дерева було пошкоджено частину паркану та будинку (зимовий сад). Факт та обсяг пошкоджень зафіксовано відповідно до дефектного акта, складеного 09 березня 2016 року ТОВ «ПЕТРА БУД».

Після падіння дерева ані відповідачка, ані члени її родини не доклали жодних зусиль для прибирання дерева, пошкоджених матеріалів. Все довелося прибирати із залученням всієї родини позивачки, а також нести додаткові витрати, аби дуб розпиляти та прибрати з її території задля забезпечення можливості здійснення відновлювальних робіт.

Аналіз підстав позову свідчить, що вимога про відшкодування майнової шкоди у спірних правовідносинах безпосередньо не пов`язана із особою спадкодавця, не має суто особистісного характеру, а отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про закриття провадження у справі у частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди є помилковими, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 461/5113/16 (провадження № 61-32670св18) Верховний Суд зазначив, що захист права власності не належить до тих прав, які відповідно до статті 1219 ЦК України є особистими і стосовно яких правонаступництво є недопустимим, оскільки здійснення цього права не пов`язано з певною особою, а тому може здійснюватися і спадкоємцями цієї особи на передбачених законом умовах.

У постанові від 07 грудня 2020 грудня у справі № 760/8799/17 (провадження № 61-10474св20) Верховний Суд виснував, що право власності на частину квартири, з метою захисту якого і звернувся до суду позивач, не належить до тих прав, які згідно зі статтею 1219 ЦК України є особистими і щодо яких правонаступництво є недопустимим, оскільки здійснення цього права не пов`язано з певною особою, а тому може здійснюватися і спадкоємцями цієї особи на передбачених законом умовах.

Верховний Суд врахував, що звернення позивачки до суду з позовом зумовлено завданням, як вона наполягала, шкоди її майну, а не здоров`ю, а тому пред`явлення такого позову є способом захисту права власності, відносини щодо здійснення якого підлягають правонаступництву спадкоємцями власника такого майна. Тож право на відшкодування майнової шкоди безпосередньо не пов`язане з особою спадкодавця, не має суто особистісного характеру, а тому в спірних правовідносинах правонаступництво допускається.

Наведеного суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, помилково вважали, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва у частині вимог про відшкодування майнової шкоди.

Оскільки спірні правовідносини про відшкодування майнової шкоди допускають правонаступництво, суд першої інстанції зобов`язаний був зупинити провадження у справі для встановлення осіб, які прийняли спадщину, та залучення їх до участі у справі як правонаступників позивачки.

Висновки суду першої інстанції про те, що будь-яких заяв про залучення до участі у справі як правонаступника позивача ні від кого не надходило, не спростовує того, що на суд покладений обов`язок зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво.

Також Верховний Суд врахував, що суд першої інстанції закрив провадження у справі до закінчення строку прийняття спадщини після смерті позивачки ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шестимісячний строк спливав 24 березня 2021 року, коли оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена 23 березня 2021 року, що також є порушенням норм процесуального права.

Закриваючи провадження у справі з тих підстав, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва, суд першої інстанції помилково надав оцінку позову по суті спору, зазначивши, що будь-яких доказів завдання майнової шкоди суд не встановив. Суд першої інстанції не врахував, що питання доведеності заподіяння майнової шкоди входить у предмет доказування під час вирішення спору по суті і таке питання не підлягає з`ясуванню під час визначення, чи допускають спірні правовідносини правонаступництво.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Підсумовуючи, Верховний Суд встановив, що суди першої та апеляційної інстанцій зробили помилкові висновки про те, що спірні правовідносини про відшкодування майнової шкоди не допускають правонаступництво, а тому провадження у справі підлягає закриттю. Такі висновки суперечать правовій позиції Верховного Суду щодо правонаступництва у подібних правовідносинах, висловленій у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 662/541/15-ц (провадження № 61-44995св18), на яку заявник посилався у касаційній скарзі як на підставу оскарження ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду. Тож оскаржувана ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду про закриття провадження у частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду у цій частині.

Суду першої інстанції потрібно з`ясувати коло спадкоємців позивачки ОСОБА_1 та вирішити питання про залучення правонаступників до участі у справі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції у тому, що спірні правовідносини у частині вимог про відшкодування моральної шкоди не допускають правонаступництва. Такі висновки судів узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, зробленими у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 753/15095/17

(провадження № 61-16500св20), доводи касаційної скарги цих висновків не спростували, а тому оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в цій частині підлягають залишенню без змін.

Верховний Суд відхиляє посилання заявника у касаційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, зроблені у постановах від 18 листопада 2021 року у справі № 466/5186/18 (провадження № 61-12523св21), від 26 жовтня 2022 року у справі № 308/4805/19 (провадження № 61-4330св22), щодо застосування статті 1219 ЦК України, адже вони зроблені у справах за неподібних правовідносин.

Також не підлягають врахуванню доводи відзиву на касаційну скаргу про те, що касаційна скарга подана після спливу одного року з моменту складення повного тексту ухвали суду першої інстанції, адже за правилами статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Під судовим рішенням потрібно розуміти постанову або ухвалу суду апеляційної інстанції, адже рішення та/або ухвала суду першої інстанції підлягають касаційному перегляду після апеляційного перегляду цих судових рішень (пункти 1, 2 частини першої статті 389 ЦПК України), а ухвали суду апеляційної інстанції, перелік яких визначений у пункті 3 частини першої статті 389 ЦПК України, підлягають оскарженню до Верховного Суду після їх постановлення апеляційним судом.

Відкриваючи касаційне провадження у справі, Верховний Суд досліджував питання дотримання строку на касаційне оскарження та встановив підстави для його поновлення, про що зазначено в ухвалі про відкриття касаційного провадження у справі.

В оцінці доводів відповідачки, що ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, Верховний Суд врахував, що у цій справі у касаційному порядку переглядаються процесуальні судові рішення, а не рішення суду по суті спору, що свідчить про допустимість оскарження у касаційному порядку ухвали суду про закриття провадження у справі після її перегляду в апеляційному порядку.

Підсумовуючи, Верховний Суд зробив висновки, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду у частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди. В іншій частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

В ухвалі від 19 січня 2022 року у справі № 500/2632/19

(провадження № 11-436апп21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Водночас у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції, тоді розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи, що в цій справі Верховний Суд не змінив рішення судів попередніх інстанцій та не ухвалив нове рішення, а виснував про направлення справи для продовження розгляду в частині вимог про відшкодування майнової шкоди та залишення без змін в іншій частині, то немає підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Судові витрати, в тому числі понесені заявником у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду справи по суті, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат.

Питання про прийняття або відхилення доказів на підтвердження понесених судових витрат підлягає вирішенню повноважним судом під час розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року у частині закриття провадження у справі щодо вимог про відшкодування майнової шкоди скасувати, справу в цій частині направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В іншій частині ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді О. В. Білоконь

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

В. В. Яремко