П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2023 року місто Київ

справа № 359/638/22

провадження №22-ц/824/9367/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Ігнатенком Василем Миколайовичем,

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Чирки С.С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів за борговою розпискою.

Позов обгрунтовано тим, що 31 березня 2021 року ОСОБА_2 отримав в борг від позивача грошові кошти в сумі 20000 грн. терміном до 1 липня 2021 року відповідно до розписки. Але відповідач у визначений строк борг не повернув, на зв`язок з позивачем не виходить та постійно уникає зустрічей.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 20000 грн. суми основного боргу, а також 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Ігнатенко В.М. подав апеляційну скаргу, в який просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, вважає судове рішення таким, що не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Зокрема зазначає про те, що з висновком суду першої інстанції про те, що у борговій розписці не визначено позичальником кінцевого терміну повернення позики, не деталізовано умови та порядок повернення таких зобов`язань, не можна погодитись, оскільки за змістом розписки слідує, що відповідач мав повернути кошти не пізніше ніж 1 липня 2021 року. Наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем по договору позики від 31 березня 2021 року. У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за договором позики та повернув повністю або частково кошти за договором позики.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертає увагу суду на те, що грошові кошти в розмірі 20000 грн. від позивача він не отримував, а боргова розписка складалась ним в якості залогової суми під час винаймання в орендне користування транспортного засобу в останнього. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів, що стосувались би предмету спору, а саме фактів, що підтверджували б отримання відповідачем в борг грошових коштів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 3 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що відповідно до розписки від 31 березня 2021 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 20000 грн., які він зобов`язався відпрацювати до 1 липня 2021 року або повернути в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в борговій розписці не визначено позичальником кінцевий термін повернення позики, при цьому в ній зазначено, що відповідач у справі ОСОБА_4 має відпрацювати позичені кошти до 1 липня 2021 року, але останнім не деталізовано умови та порядок виконання таких робіт. За умови, якщо встановити дійсність намірів сторін при визначенні строку не є можливим, то вказана обставина може бути кваліфікована як така, що свідчить про невизначеність строку повернення грошових коштів. Таким чином, суд позбавлений можливості встановити граничний термін виконання грошового зобов`язання.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначено кількості речей (ст.1047 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчую отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підтвердження укладення договору позики позивачем до позовної заяви надана копія розписки, відповідність якої оригіналу посвідчена адвокатом Ігнатенком В. Зі змісту розписки слідує, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти у розмірі 20000 грн., а у випадку прострочення зобов`язався відпрацювати кошти до 01.07.21р. або повернути у повному обсязі. Розписка написана власноручно ОСОБА_2 . Розписка складена 31.03.21р.

Зміст розписки дає підстави для висновку, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20000 грн., які зобов`язався повернути в повному обсязі.

ОСОБА_2 , будучи обізнаним про пред`явлення позивачем до нього позову та знаходження справи у провадженні суду, будь-яких заперечень щодо обставин, викладених у позові, не висловлював. Відзиву на позовну заяву не подавав. У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не заперечується факт складання розписки.

Самі по собі посилання ОСОБА_2 про те, що він не отримував коштів від ОСОБА_1 , а боргова розписка складалась ним в якості залогової суми під час винаймання в орендне користування транспортного засобу у позивача, є безпідставними і спростовуються текстом розписки, в який зазначено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в розмірі 20000 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що невизначеність строку повернення грошових коштів не дає можливості суду встановити граничний термін виконання відповідачем грошового зобов`язання.

Проте з таким висновком погодитись не можна.

Зі змісту другого речення розписки слідує, що ОСОБА_2 зобов`язався відпрацювати кошти до 1 липня 2021 року або повернути у повному обсязі. Сполучник «або» пов`язує між собою частини речення, і не свідчить, що обов`язок повернення коштів наступає лише після 1 липня 2021 року. Зі змісту розписки чітко вбачається, що повернути кошти у повному обсязі ОСОБА_2 зобов`язався до 1 липня 2021 року.

Відповідачем, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання своїх обов`язків щодо повернення грошових коштів ОСОБА_1 .

Натомість, наявність у позивача оригіналу розписки, написання якої не заперечується відповідачем, свідчить про не повернення відповідачем позивачу грошових коштів, отриманих у борг.

Враховуючи, що відповідачем не доведено факт повернення коштів, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними.

Доводи відповідача ОСОБА_2 викладені у відзиві на апеляційну скаргу, в тій частині, що між ним та позивачем існували правовідносини, що виплавають із договору оренди транспортного засобу, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені. Пояснення відповідача, викладені у відзиві не є доказами у розумінні норм цивільного процесуального законодавства.

Суд першої інстанції в порушення вимог матеріального права не визначився з правовою природою укладеного між сторонами договору і дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 20000 грн.

Що стосується витрат ОСОБА_1 на професійну (правничу) допомогу, які останній просив стягнути у розмірі 7000 грн.

До позовної заяви позивачем наданий договір (угода) про надання правничої допомоги 28/12/2021-3 від 28 грудня 2021 року. За умовами договору адвокат уповноважений надавати клієнту необхідну правничу допомогу та здійснювати представництво клієнта. Сторони домовилися, що адвокат за цим договором надає правничу допомогу платно. Гонорар адвоката за участь у справі про стягнення коштів за борговою розпискою в Бориспільському міськрайонному суді Київської області становить 7000 грн. Крім того, позивачем наданий прибутковий касовий ордер № 28дек. від 28 грудня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_1 сплатив 7000 грн.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Згідно з статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 7 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 вказано, що: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. При цьому договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.

В договорі про надання правничої допомоги сторони встановили розмір гонорару у фіксованому розмірі. Розмір гонорару за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксовано суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу ( правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19).

Позовна заява підписана адвокатом Ігнатенком В. та подана ним до суду. Адвокатом подавалися до суду першої інстанції заяви.

Отже, з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, зважаючи на відсутність заперечень відповідача щодо розміру витрат позивача на професійну (правничу) допомогу, суд дійшов висновку, що витрати позивача в сумі 7000 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем в сумі 908 грн. за подання позовної заяви та 1362 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Ігнатенком Василем Миколайовичем, задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 20000 грн., витрати на професійну (правничу) допомогу в сумі 7000 грн., судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 2270 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус