ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1375/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2023 р. смт. Петриківка

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Говоруха В.О., за участі секретаря судового засідання Єрмолаєва О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

20.07.2023 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ФОП ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач), в якій позивач просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 28245 грн., яку було встановлено під час проведення планової інвентаризації в приміщенні магазину «Продтовари №12»; стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 08.11.2021 нею була прийнята на роботу ОСОБА_2 продавцем продовольчих товарів в магазин «Продтовари №12» розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Між позивачем та відповідачкою було укладеного договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до пункту №1 яких, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов`язаний у випадку незабезпечення такого збереження відшкодувати завдану шкоду.

21.12.2021 в приміщенні магазину «Продтовари №12» проведено планову інвентаризацію залишків товарно - матеріальних цінностей та грошових коштів у касі, про що складено відповідний Акт.

За результатом проведеної інвентаризації за період роботи з 14.12.2021 по 21.12.2022 в магазині «Продтовари №12», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 28245 грн. (двадцять вісім тисяч двісті сорок п`ять грн.), яку позивач просить стягнути з відповідача. Свою провину відповідач визнала склавши відповідну пояснювальну записку.

Ухвалою суду від 28.07.2023 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

На адресу відповідача направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі від 28.07.2023 та позовну заяву з додатками, які отримані відповідачем особисто 15.08.2023 про що свідчить повідомлення про вручення поштового повідомлення. Відповідач ОСОБА_2 правом на відзив не скористалася.

Згідно ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, судом встановлено наступне:

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 здійснювала підприємницьку діяльність будучи фізичною особою підприємцем: дата та номер реєстрації в реєстрі 13.03.2012 № 0005056 та припинила свою діяльність 25.04.2023 запис № . Позивач рахувалась платником єдиного податку з 01.04.2012 (а.с. 13-14).

08.11.2021 ОСОБА_2 згідно її заяви прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів в магазині «Продтовари № 12» з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність, що підтверджується відповідною заявою про прийняття на роботу від 08.11.2021, трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 08.11.2021 та договором про повну матеріальну відповідальність від цієї ж дати. Згідно вказаних трудових договорів заробітна плата у відповідачів визначена в розмірі 6000 грн, вихідні дні надаються в суботу та неділю. (а.с. 8-12).

21.12.2021 в магазині «Продтовари № 12», за участі позивача, бухгалтера ОСОБА_3 , а також продавців ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , проведено планову інвентаризацію залишків товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів у касі. За результатами якої складено інвентаризаційний опис товарно-матеріальних цінностей та «Порівняльна відомість результатів інвентаризації товарів, матеріалів і грошових засобів у торгівлі», та виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 28245 грн. (а.с. 17-27).

Вирішуючи заявлені вимоги, суд виходить з наступного:

Статтею 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

За замістом ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

В силу ст. 135-1 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва (даліПерелік), затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

Згідно розділу ІІ Переліку до таких робіт віднесені роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

Із положень ст. 138 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК).

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 29грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються. Це правило діє, якщо законом не передбачено перерозподіл обов`язків доказування.

При вирішенні трудових спорів про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками, тягар доведення підстав для відшкодування такої шкоди покладається повною мірою на позивача (власника, роботодавця).

Отже, саме позивач (власник, роботодавець) повинен довести підстави матеріальної відповідальності працівника за завдану шкоду, зокрема, наявність вини та винних дій працівника, розмір завданої шкоди. Водночас позивач (власник, роботодавець) несе ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із недоведеністю цих підстав.

Близькі за змістом правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року (справа №739/1930/15-ц) і від 22 січня 2020 року (справа №287/354/14-ц).

Отже, надані позивачем докази свідчать про те, що ОСОБА_2 працювала у позивача продавцем продовольчих товарів і виконувала роботи з відпуску товарів. Ці роботи включені до Переліку.

Таким чином, ОСОБА_2 належала до категорії працівників, із якими відповідно до статті 135-1 КЗпП України міг бути укладений письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. За таких обставин, остання може нести повну матеріальну відповідальність за завдану шкоду на підставі п. 1 ст. 134 КЗпП України.

Позивач обґрунтувала свої вимоги письмовими доказами: Акт інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 21.12.2021, співпоставлена відомость результатів інвентаризації від 22.12.2021. Однак позивачем не подано суду акт про передачу та прийняття ОСОБА_2 товарно-матеріальних цінностей на початок її роботи в магазині та акт про передачу товару за період проведення інвентаризації.

Отже, підстави для покладення на ОСОБА_2 матеріальної відповідальності за нестачу матеріальних цінностей відсутні, оскільки ФОП ОСОБА_1 не довела достатніми та об`єктивними доказами, які саме матеріальні цінності передавалися у відання відповідачки, чи має місце їх нестача та який розмір завданої матеріальної шкоди.

Надаючи оцінку пояснювальної записки ОСОБА_2 від 22.12.2021 (а.с. 5), як доводи позивача, що відповідач визнала в повному обсязі свою провину суд вважає таке твердження необґрунтованими, оскільки в долученої до матеріалах справи розписці зазначено наступне: сума недостачі виявленої в результаті повторної ревізії складає 28245 грн. з вказаної недостачі, борги її особисті 1904 грн.; людські 3282 грн, ці кошти вона зобов`язується повернути до 01.01.2022. Після відрахувань її боргів та людських боргів залишилося 27 000 які вона визнає. Будуть робити підрахунки. При цьому позивач просить стягнути з відповідача 28245 грн, а тому суд ставиться критично до даної розписки та вважає, що вона не може бути належним доказам у даній справі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що надані позивачем і досліджені судом докази не є достатніми для задоволення позову, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, долучені позивачем судові рішення Петриківського районного суду не може бути враховано судом при вирішенні даної справи.

Щодо розподілу судових витрат.

При поданні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн (а.с. 1).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові відмовлено, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 4, 12, 81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_3 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 08.09.2023.

Суддя: В. О. Говоруха