Справа №337/ 4596/21
Провадження № 2/337/78/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2023 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя

у складі: головуючого судді Гнатик Г.Є.

за участю секретаря Волошина Н.В.

адвоката Єрмоленко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, третя особа ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . дітей спадкодавця не мала, шлюб із ОСОБА_4 розірвано у 1996 році. Вона- ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 за законом, як спадкоємиця четвертої черги. У 2005 році ОСОБА_3 залишала заповіт на своє майно, на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , але останні спадщину не прийняли. Протягом 8-10 років до дня смерті ОСОБА_3 , вона постійно проживала з ОСОБА_3 , доглядала її, бо та потребувала постійного стороннього догляду, вела домашнє господарство, купляла ліки, продукти харчування, санітарно-гігієнічні засоби, одяг, здійснювала оплату комунальних послуг, тощо. Після смерті ОСОБА_3 , її поховала.

22.06.2020 року вона звернулася, як спадкоємець четвертої черги за законом, до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Філіпової Л.П. з заявою про прийняття спадщини, але постановою від 12.01.2021 року приватного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено, оскільки нотаріус не має права встановлювати факт проживання спадкоємця із спадкодавцем. Просила встановити факт постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, визнати право власності на майно в порядку спадкування за законом.

Ухвалою суду від 20.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, визначено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов та заяв по суті справи.

15.09.2021 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, з якого вбачається, що відповідач не визнає позовні вимоги у повному обсязі через його безпідставність та просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 17.05.2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 23.03.2023 року до участі у розгляді справи залучено у якості третьої особи ОСОБА_6 .

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Єрмоленко В.А. у судовому засіданні підтримала позов, посилаючись на обстаивни, викладені у позовній заяві та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача- Територіальної громади міста Запоріжжя у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що позивачем не доведено факт сумісного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю, ОСОБА_3 не залишала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , документів які підтверджують, що у них був сумісний побут, позивачка не надала. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_6 до суду не з`явилася, надала через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, вказавши, що вона до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталась ( а.с. 227).

Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши подані сторонами докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ( а.с.18).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 від 20.10.1997 року ( а.с.20-25).

Дітей ОСОБА_3 не мала, оскільки протилежне стороною відповідача не доведено та доводи позивача в цій частині не спростовано, шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано 23.07.1996 року, що вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 ( а.с. 180).

Згідно ст. 55 Конституції України, права і свободи громадян захищаються судом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільного права та інтересу є визнання права.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом.

Статтями 1216, 1267 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 22.09.2020 року звернулася із заявою до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Філіпової Л.П. про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 , відповідно до ст.. 1264 ЦК України ( а.с. 169).

Постановою приватного нотаріуса від 12.01.2021 року, ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, оскільки ОСОБА_1 не надано документи, які підтверджують право на спадкування за ст. 1264 ЦК України, після померлої ОСОБА_3 за законом ( а.с. 188).

Як вбачається з копії спадкової справи № 69/2020, існує заповіт від 09.04.2005 року, за яким ОСОБА_3 , на випадок смерті, заповідала все належне їй майно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а у разі його смерті до відкриття спадщини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( а.с. 175).

Ухвалою суду від 20.02.2023 року було витребувано з Департаменту реєстраційних послуг ЗМР відомості щодо місця реєстрації ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( а.с.204).

Згідно інформації Департаменту реєстраційних послуг від 21.02.2023 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 ( а.с. 207).

Ухвалою суду від 23.03.2023 року до участі у розгляді справи залучено у якості третьої особи ОСОБА_6 ( а.с. 209).

Третя особа ОСОБА_6 до суду не з`явилася, надала через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, вказавши, що вона до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталась ( а.с. 227), отже спдащину після померлої ОСОБА_3 , ОСОБА_6 не прийняла.

Позивачка зазначила, що за період життя ОСОБА_3 , вони проживали з останньою разом за адресою: АДРЕСА_2 .

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснила суду, що вона є сусідкою ОСОБА_3 по будинку, є головою ЖБК з червня 1991 року. ОСОБА_1 заселилася у будинок у травні 2005 року та була сусідкою ОСОБА_3 . Починаючи з 2006 року ОСОБА_3 практично не піднімалася, ОСОБА_1 її доглядала. Вона особисто часто заходила у квартиру до ОСОБА_3 , дивилася, чи все добре, а ОСОБА_1 заселилася до ОСОБА_3 у квартиру у 2006 році. ОСОБА_1 готувала їжу, доглядала ОСОБА_3 , годувала її. Вона була свідком, як у квартиру до ОСОБА_3 привезли ліжко та його заносили, на ньому був ортопедичний матрац для ОСОБА_3 . Згодом ними було придбано холодильник та пральну машинку. Оплату комунальних послуг також за квартиру АДРЕСА_3 здійснювала ОСОБА_1 , якій вона надавала платіжки. Про смерть ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 , її повідомила ОСОБА_1 , яка цікавилася, що їй робити, а вона порадила викликати працівників поліції та швидку. Поховання ОСОБА_3 здійснювала також ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_8 , у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були подругами. ОСОБА_3 часто падала у квартирі через стан здоров`я, двері до неї у квартиру завжди були відчинені, щоб хтось із сусідів міг зайти і допомогти, мешканці будинку знали про такі проблеми. Вона особисто часто заходила у квартиру до ОСОБА_3 . Коли ОСОБА_3 стало гірше і вона майже не піднімалася, відкрила у квартирі газ та не змогла його запалити, бо впала, сусідка почула запах газу, після цього ОСОБА_1 переїхала до неї у квартиру, доглядала її, це було приблизно 2011-2012 роки. Вони разом купили холодильник, пральну машину, матрац від пролежнів, ОСОБА_1 купляла продукти харчування, готувала їжу.

Свідок ОСОБА_9 , допитана у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 сусідки по будинку, ОСОБА_1 разом із донькою та зятем купили квартиру АДРЕСА_4 у 2005 року та переїхали жити у квартиру у 2007 році. Вона особисто з ОСОБА_3 спілкувалася часто, так як остання була подругою її свекрухи і часто просила про допомогу. З 2009 року ОСОБА_3 не могла самостійно пересуватися і обслуговувати себе, так як у неї була хвороба Паркінсона , тому вона допомагала ОСОБА_3 по господарству, водила по квартирі та готувала їжу, це було до кінця 2010 року, потім через поганий стан здоров`я, допомагати не могла. ОСОБА_3 нікого чужих не приймала, всіх контролювала, мала тверезий розум та дуже складний характер. З ОСОБА_1 ОСОБА_3 мали дружні стосунки і після того, як вона не змогла доглядати ОСОБА_3 , до неї переїхала ОСОБА_1 , точно вказати рік переїзду не може, десь після 2010 року. Вона часто відвідувала ОСОБА_3 у квартирі, бачила у квартирі особисті речі ОСОБА_1 , її капці, халат та її саму, її незастелене ліжко-крісло. З часу вселення у квартиру до ОСОБА_3 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не кликала сусідів на допомогу, у квартирі було тихо. Крім того, їй відомо, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільно збирали кошти на придбання спеціального ортопедичного ліжка та матрацу для ОСОБА_3 , так як остання весь час проводила у ліжку і подальшому його придбали. Про смерть ОСОБА_3 вона дізналася від ОСОБА_1 , з її слів знає, що остання оплачувала витрати на поховання.

Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідки є сусідами, знайомими померлої ОСОБА_3 і добре знали її за життя.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

У свою чергу будь-яких доказів, які б підтвердили протилежне, відповідачем суду всупереч вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано.

Отже, судом встановлено, що у період часу з 2013 року, ОСОБА_1 стала фактично проживати з ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , при цьому між позивачем та померлою ОСОБА_3 були добрі стосунки, що підтверджено показаннями свідків.

Після смерті ОСОБА_3 , всі питання, пов`язанні з похованням, вирішувала ОСОБА_1 , яка понесла самостійно всі затрати на її поховання, що підтверджується в тому числі договором на організацію та проведення поховання, квитанцією до прибуткового касового ордеру ( а.с. 89-90).

Крім того, судом встановлено, та вбачається з відповіді Благодійного фонду «Єдність» про надання інформації від 14.01.2022 року № 14/01 (а.с. 105) ОСОБА_1 , вказала адресою проживання на момент звернення: АДРЕСА_2 та «зверталась до БФ «Єдність» у період з 2013 року по 2020 рік, в інтересах співмешканки ОСОБА_3 з проханням про надання допомоги у догляді за ОСОБА_3 яка за станом здоров`я сама себе не обслуговувала і пересуватись не могла. Фонд надав послуги у вказаний період 2013-2020 років за рахунок замовника ОСОБА_1 з придбання медичних препаратів для хворої, придбання продуктів харчування для ОСОБА_3 , замовлення та доставки медичного обладнання для ОСОБА_3 а також допомогу ОСОБА_1 у гігієнічних процедурах по догляду за ОСОБА_3 »

На підтвердження вказаних обставин, БФ «Єдність» надано копію звернення ОСОБА_1 (а.с. 106), у якому остання вказує, що проживає разом із ОСОБА_3 , стан здоров`я якої погіршився, просить надати доглядальницю і готова взяти на себе всі матеріальні витрати, так як самостійно за станом здоров`я не може піднімати останню, а інших близьких людей, крім неї ОСОБА_3 не має.

Довідкою ЖБК №306 «Титан 16» від 10.11.2022 року № 14 підтверджено, що ОСОБА_3 була ченом ЖБК № 306 «Титан-16», пай за квратиру виплачено у повному обсязі; склад сім`ї: ОСОБА_3 , зареєстрована до дня смерті, ОСОБА_1 , проживає без реєстрації з 2013 року.

Заборгованість за житлово-комунальні послуги, станом на 14.11.2022 року, відсутня, оплату здійснює ОСОБА_1 , яка отримує рахунки про вартість та надає квитанції про оплату до бухгалтерії (а.с. 165).

Як вбачається з медичної картки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що долучена до матеріалів справи, з 2007 року ОСОБА_3 скаржилася на головний біль, запаморочення, погану пам`ять, при огляді встановлено - скутість рухів, тремор, слабість нижніх кінцівок; за результатами огляду 11.05.2011 року, стан хворої без покращення, має скутість рухів, самостійно фактично не пересувається; у подальшому стан здоров`я ОСОБА_3 погіршувався; з 2012 року вона себе не могла обслуговувати; з серпня 2014 року стан хворої ближче до тяжкого, у свідомості, тремор кінцівок, самостійно не пересувається, у ліжку не перевертається, сама їжу не приймає; з вересня 2018 року стан тяжкий, не орієнтується у просторі, контакт ускладнений; з 2019 року виписано рецепт на підгузки; з липня 2020 року стан погіршився, ускладнене ковтання, відмовляється від їжі, контакт ускладнений, мова нерозбірлива, уповільнена, односкладна, тремор кінцівок, не транспортабельна, не перевертається у ліжку. Відповідно до посмертного епікризу, хвора померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у присутності родича, про що видано довідку про смерть.

Аналізом довідки про заробітну плату для обчислення пенсії ОСОБА_1 ( а.с. 191) та копії довідки ГУ ПФУ в Запорізькій області та інформації про доходи ОСОБА_3 ( а.с.223) встановлено, що середньомісячний дохід ОСОБА_1 значно перевищував дохід ОСОБА_3 .

За вказаних обставин позивач вважає, що вона має право на спадкування після смерті ОСОБА_3 , як спадкоємець четвертої черги за законом, не відмовлялася від прийняття спадщини і бажає одержати право на спадкування, внаслідок чого звернулася до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір з приводу порядку реалізації права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та іншими нормативно-правовими актами.

Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які прожили зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.

Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною, ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно зі ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Також в цій постанові Пленуму ВСУ роз`яснено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Натомість зазначене роз`яснення слід розуміти таким чином, що воно стосується лише одного випадку спільного проживання осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі з іншою особою, - а отже таке обмеження не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших сімейних засадах, ніж фактичні шлюбні відносини (наприклад, батьківський зв`язок (вітчим, мачуха, пасинок, падчерка) тощо).

У пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. У випадку, якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини.

Згідно з п. 3.21 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Досліджені судом докази свідчать про достовірність того факту, що позивач з 2013 року фактично спільно проживала з ОСОБА_3 , внаслідок чого вони мали взаємні права та обов`язки.

Всі заслухані судом свідки, які є сусідами померлої, а відтак очевидцями обставин повсякденного життя ОСОБА_3 , беззаперечно підтвердили постійну участь позивача у веденні спільного господарства з померлою та фактичне постійне її проживання з померлою. Отже, регулярний характер дій позивача з приводу забезпечення повсякденного побуту померлої свідчить про наявність у цих осіб спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків та фактичне спільне проживання.

Отже, позивачем належним чином доведено ту обставину, що характер взаємовідносин між нею та померлою ОСОБА_3 , спосіб організації життєдіяльності, свідчать по те, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю протягом періоду часу не менше п`яти років до моменту смерті останньої.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватись на припущеннях.

Одночасно, з урахуванням принципів диспозитвності та змагальності у цивільному процесі (ст.ст. 12,13 ЦПК) відповідач - Територіальна громада Запорізька міська рада не надала суду жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи та надані з цього приводу докази ОСОБА_1 в обґрунтованість пред`явлених позовних вимог

Вирішуючи питання щодо вимоги позивача про визнання за нею права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд виходить з такого.

Як вбачається з Постанови приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Філіпової Л.П. від 12.01.2021 року, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не надано документів, які можуть підтвердити право на спадкування за ст. 1264 ЦК України після смерті ОСОБА_3 за законом, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та роз`яснено її право на звернення до суду.

Посилаючись на зазначені вище обставини позивач вважає, що позбавлений права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у встановленому законом порядку, а відтак має право на захист своїх прав в судовому порядку.

Втім, суд не може погодиться з такими твердженнями позивача.

Наявність доведеності факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2013 року і до часу відкриття спадщини, вказує на те, що ОСОБА_1 є такою, що прийняла спадщину (ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частина 1 ст.1297 ЦК України визначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно з ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналізуючи вказані вище норми, слід дійти висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, такі перешкоди є непереборними, які неможливо усунути не інакше, як в судовому поряду. При цьому, суд наголошує, що відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно п. 4.18. пункту 4 глави 10 розділу II Положення про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно або видача свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, яке підлягає реєстрації, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Отже, правовою підставою для набуття права власності на спадкове нерухоме майно є видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом.

Підстава, за якою ОСОБА_1 було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, усунуто даним рішенням суду, шляхом встановлення факту її спільного проживання з ОСОБА_3 , а тому, позивач не позбавлений права в нотаріальному порядку оформити свої спадкові права.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є передчасними, а відтак не підлягають задоволенню.

Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач не вимагав відшкодування судових витрат, понесених по сплаті судового збору, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, питання щодо повернення судових витрат судом не вирішувалося.

Керуючись ст. 1216-1218, 1220, 1222, 1258, 1264 ЦК України, ст. 12, 76,77, 79, 80, 81, 89, 258, 315, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання гр.. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ,ІПН НОМЕР_3 ) з гр.. ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_8 за адресою: АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено судом 08.08.2023 року.

Суддя: Г.Є.Гнатик