Справа № 367/7619/19
Провадження №2/367/951/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

13 грудня 2023 року Ірпінський міський суд Київської області в складі

судді Карабаза Н.Ф.,

за участю секретаря Шемігон В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення,

в с т а н о в и в:

До Ірпінського міського суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення зазначивши, що 02 червня 2000 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2014 року. За період шлюбу, було набуто спільно майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14.01.2016р. по справі № 367/3800/14-ц, за нею визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Постановою Верховного суду від 19.12.2018р. по справі № 367/3800/14-ц, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14.01.2016р. в частині вимог щодо поділу квартири АДРЕСА_1 залишено в силі. Підставою звернення до суду, стало те, що колишній чоловік, разом з іншою жінкою, яка є його співмешканкою, порушують її права. У квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 (застосувавши фізичне насилля він її виштовхнув зі свого помешкання лише у тому, що було при ній, а усі навіть особисті речі залишились у спірній квартирі, яка була облаштована виключно за її кошти, після чого одразу змінив замки. Як потім стало відомо, ОСОБА_2 вселив у дану квартиру без її згоди, як співвласника квартири сторонню особу - ОСОБА_3 , з якою спільно проживає, особа яка має своє особисте житло, за якою зареєстрована, але переховує своє дійсне місце проживання від кредиторів. Вона не надавала згоди на вселення в квартиру ОСОБА_3 , а від так, дана особа проживає в квартирі незаконно. Жодного договору оренди з цією особою укладено не було, ОСОБА_3 вселено в квартиру без її згоди, згоду на реєстрацію місця проживання в квартирі ОСОБА_3 також надано не було. Вказана особа проживає в квартирі незаконно та не сплачує комунальні послуги за своє проживання. Крім того, ОСОБА_3 створює постійні конфліктні ситуації, не допускає її до квартири, погрожує їй фізичною розправою разом з ОСОБА_2 , тому у зв`язку з систематичним порушенням правил спільного проживання, співжиття з даною особою в одній квартирі є неможливим, яка має особисте житло. Відповідачі перешкоджають у вільному володінні та розпорядженні своїм майном, не впускаючи до власного житлового приміщення, заволодівши її особистим майном та помінявши дверні замки до квартири, для того, щоб у неї був відсутній доступ до власного житлового приміщення. Вона зверталася до правоохоронних органів за захистом своїх порушених прав, для того, що зайти до квартири та проживати в ній. Однак, відповідачі так і не впустили її до квартири, що змусило подати до поліції заяву про злочин від 27.07.2019р. Просить суд усунути їй перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення з даної квартири ОСОБА_3 без надання їй іншого житлового приміщення. Вселити її в квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів солідарно на її користь всі понесені витрати на сплату судового збору та витрати на правову допомогу адвоката, попередній розрахунок вартості якої становить 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву у якому зазначає, що вона познайомилась з ОСОБА_2 у березні 2015 року. Спочатку вони проживали у цивільному шлюбу, а з 22.04.2020 р. зареєстрували офіційний шлюб. Колишня дружина позивач по справі ніяк не могла заспокоїться та фактично переслідувала їх сім`ю. Щодо її неадекватних дій та погроз були звернення до правоохоронних органів. У своєму позові позивачка вводить суд в оману, що нібито у неї у квартирі у м. Бучі були її цінності: Телевізор, кухня, холодильник, пральна машинка, плита газова, диван. Однак, позивачка відверто обманює, адже її речей у цій квартирі ніколи не було. Все майно, починаючи з 2015 року, коли почала проживати з ОСОБА_2 було придбано ним на власні кошти. Позивачки ніколи тут ніхто не бачив, що можуть підтвердити сусіди у якості свідків. Також звертає увагу суду на відверто оманливі повідомлення позивачки, що нібито вона чинила їй опір та перешкоджала проникненню до кв. АДРЕСА_1 . Ніхто їй нічого не перешкоджав, у них з ОСОБА_2 своя сім`я. Так само, позивачка у позові вдається до наклепу щодо наявності якихось боргів, несплати комунальних послуг, тощо, - про те, жодних доказів цього не надає. Щодо вимог про її виселення, позивачка не враховує, що вона є членом сім`ї та дружиною ОСОБА_2 , який є співвласником зазначеної квартири у м. Бучі. Зазначає, що позивач має своє житло у м. Києві, а саме двокімнатну квартиру, тобто позивачка забезпечена житлом, яке їй фактично залишив ОСОБА_2 . Крім того, в позові ОСОБА_1 не вказує, яким чином її вселити в чужу сім`ю в однокімнатну квартиру, де житлова площа є невеликою, усі спроби позивачки спрямовані на те, щоб дошкулити їм, а не у потребі у житлі. Разом з тим зазначає, що має офіційне місце проживання - квартира АДРЕСА_2 . З боку позивачки взагалі не надано доказів, що її офіційним житлом є квартира у м. Бучі. Крім того, позивачка не надала доказів реєстрації права власності на частку у квартирі АДРЕСА_1 , відтак вона взагалі не вправі чогось вимагати. Просить суд відмовити в позові.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву в якому зазначив наступне. Вважає позовну заяву безпідставною, необґрунтованою, а відтак такою, що не підлягає задоволенню. Після розірвання шлюбу позивачка почала фактично переслідувати його та його (на той час) цивільну дружину ОСОБА_3 , вчиняти скандали та бійки, вдаватися до лайки та наносити тілесних ушкоджень як йому самому так і ОСОБА_3 . Варто зауважити, що після припинення шлюбних відносин між ним та ОСОБА_1 він добровільно залишив місце проживання у спільній з позивачкою 2-х кімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Незважаючи на те, що він мав свою частку у даній квартирі, а також був зареєстрований у ній, будучи людиною неконфліктною, фактично залишив дане помешкання для проживання позивачці, де вона наразі і проживає. Разом з тим, він після припинення шлюбних відносин з позивачкою переїхав проживати до однокімнатної квартири у АДРЕСА_4 . Зазначена квартира була об`єктом інвестиційного будівництва і не здана в експлуатацію. Будучи в шлюбі з позивачкою, ОСОБА_2 сплачував власні кошти в даний інвестиційний об`єкт. Однак, позивач ОСОБА_1 замість мирного врегулювання майнового питання, незважаючи на те, що відповідач добровільно відмовився проживати у двокімнатній квартирі у м. Києві та переїхав у меншу житлову площу м. Буча, остання ініціювала у 2014 судовий процес про поділ майна подружжя. Розгляд даної справи тривав до 2020 року та неодноразово переглядалася судами апеляційної та касаційної інстанції. Врешті, за результати розгляду, постановою Київського апеляційного суду від 22.07.2019 р. серед іншого вирішено визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_5 та одночасно судом вирішено стягнути з ОСОБА_1 на його користь компенсацію вартості 3/10 частин вказаної квартири у розмірі 288 000 грн. ОСОБА_1 намагалася оскаржити вказане рішення, однак судом касаційної інстанції її скаргу відхилено. Наразі ОСОБА_1 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_5 , фактично зареєстрована там та проживає. Компенсацію ОСОБА_2 згідно вказаного рішення суду апеляційної інстанції у розмірі 288 000грн. добровільно не сплатила, а тому наразі наявне примусове виконання даного судового рішення в порядку ЗУ «Про виконавче провадження». Разом з тим, постановою Верховного суду від 19.12.2018 р. залишено в силі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14.01.2016 р. а саме в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в рівних долях, по 1/2 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 . Однак, звертає увагу суду, що позивач маючи власне житло, в якому проживає, вказаним позовом фактично не захищає свої права, а намагається втрутитись у його нову сім`ю керуючись власними мотивами зумовленими ненавистю та переслідуванням колишнього чоловіка. Він та ОСОБА_3 є подружжям, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 22.04.2020 р. Його дружина ОСОБА_3 взагалі зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 . Отже, він співвласник квартири як законний чоловік ОСОБА_3 має право проживати у своїй квартирі разом з дружиною, як членом своєї сім`ї. Доводи позивачки про виселення ОСОБА_3 не ґрунтуються на нормах закону та є нікчемними. Посилання позивачки про начебто зникнення її цінних речей у квартирі АДРЕСА_1 є голослівними та не заслуговує на увагу, оскільки позивачки ніколи в цій квартирі речей не було, як і її самої. Крім того, позивач не надала доказів державної реєстрації права власності на частку у даній квартирі, та не пояснила, яким чином її суд має вселити у однокімнатну квартиру з чужою сім`єю та ще й з огляду на відсутність відповідної норми житлової площі. Так само позивачем не надано доказі будь - яких перешкод у реалізації права користування квартирою, оскільки сама по собі ухвала слідчого судді про зобов`язання внести відомості до ЄРДР не є доказом чинення будь - яких перешкод з його сторони Просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Від відповідача ОСОБА_3 через канцелярію суду надійшло клопотання про закриття провадження в справі в частині позовних вимог що стосуються її у зв`язку з відсутністю предмету спору. Клопотання мотивує тим, що вона жодним чином не порушує права та/або законні інтереси позивача щодо користування нею квартирою АДРЕСА_1 , а також жодним чином не перешкоджає позивачу у вселенні до вказаної квартири та користуванні нею, оскільки не проживає у зазначеній квартирі та не має до неї ніякого доступу. У спірній квартирі вона ніколи не була зареєстрована, лише протягом нетривалого періоду часу проживала там разом зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_2 , як член його сім`ї. Проте, з квітня 2022 року вони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства та не мають спільного сімейного бюджету. Більше того, 10 серпня 2022 року Ірпінським міським судом Київської області було постановлене рішення у справі № 367/1683/22 про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 , яке наразі вступило в законну силу. З огляду на викладене, враховуючи факт розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , наразі вона не маю жодного відношення до квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі не проживає, тому жодним чином не перешкоджає та не може перешкодити ОСОБА_1 у вселенні до вказаної квартири та/або у користуванні нею.

Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Гарницький П.П. через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Заяву про слухання справи за його відсутності не надав, причини неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. В порядку розподілу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . В порядку розподілу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного суду від 19 грудня 2018 року рішення апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року в частині вимог щодо поділу квартири АДРЕСА_1 , скасовано. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2016 року в цій частині залишено в силі.

Зі свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрував 22 квітня 2020 року шлюб з ОСОБА_3 ,

Згідно рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 серпня 2022 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 22 квітня 2020 року Бучанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 68 розірвано.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право.

Частинами 1 і 4 статті 41Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до пункту першого статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Положення даної статті кореспондуються із частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України регламентують право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на нежитлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї , а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Згідно ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії»; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

З урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Судом безспірно встановлено, що за позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , в порядку розподілу спільного майна подружжя визнано право власності на частку однокімнатної квартири АДРЕСА_1 кожному.

Однак позивачем, не подано жодного доказу про те, що ОСОБА_1 є власником частини квартири АДРЕСА_1 , жодного правовстановлюючого документу на право власності на вище зазначене нерухоме майно суду не надано.

Відповідача ОСОБА_3 зазначає, що у спірній квартирі з квітня 2022 року вона не проживає, не веде спільного господарства з ОСОБА_2 (колишнім чоловіком), не має з ним спільного сімейного бюджету; з 10 серпня 2022 року шлюбу між нею та ОСОБА_2 розірвано. Жодного відношення до квартири АДРЕСА_1 вона не має. Жодним чином не перешкоджає та не може перешкоджати ОСОБА_1 у вселенні до вказаної квартири та/або у користуванні нею.

Позивачем не подано до суду жодних доказів, які б спростовували пояснення відповідача. Крім того, не подано і доказів реєстрації, чи проживання ОСОБА_3 в квартири АДРЕСА_1 на час розгляду даної справи.

Щодо вимоги позивача вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . Позивач не зазначає, підстав вселення у вказану квартиру, оскільки, правовстановлюючих документів на власність вказаного житла ОСОБА_1 суду не надала, крім того, пояснення відповідача про те, що ОСОБА_1 має у власності квартиру АДРЕСА_5 , де вона зареєстрована та проживає, та те, що ОСОБА_1 під час перебування шлюбу з ОСОБА_2 не проживала у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки, вона була об`єктом інвестиційного будівництва і ще не здана в експлуатацію позивачем ОСОБА_1 не спростовані.

Крім того, у суду відсутні докази того, що ОСОБА_1 вчиняє будь які дії по відношенню вище зазначеної квартири, що свідчили б про те, що вона є власник частини квартири АДРЕСА_1 , зокрема: утримання вказаної квартири та сплата комунальних послуг.

Не подано позивачем і жодного належного доказу щодо вчинення відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 якихось перешкод у користуванні нею своєю власністю, оскільки ухвала слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2019 року про зобов`язання внести відомості до ЄРДР не є доказом вчинення будь - яких перешкод зі сторони ОСОБА_2 .

Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення є безпідставними, оскільки, позивачем не надано жодного доказу щодо власника квартири АДРЕСА_1 суду не надано ні позивачем ні відповідачами, за таких фактичних обставин, суд вважає, що заявлений позов є не обґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 41, 47 Конституції України, ст. 9, 64, 116, 150, 156 ЖК України, ст. 16, 316, 319, 321, 328, 356, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 12, 81, 83, 89, 133, 137, 141, 142, 247, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення буде складено протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Суддя: Н.Ф. Карабаза