спр. № 336/5121/23
пр. № 2/336/2399/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя 30 серпня 2023 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.

за участю секретаря Рижковій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цвільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, за яким просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 140 801 гривень 41 копійки; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.09.2020 року його, ОСОБА_1 , було переведено фахівцем служби безпеки підрозділу підпорядкування генеральному директору АТ «ЗАлК», згідно наказу № 02-027к/птд від 28.04.2023 року.

Загальна сума заборгованості по заробітній платі станом на 15.05.2023 року складає 140 801 гривень 41 копійки (сто сорок тисяч вісімсот одна гривня сорок одна копійка).

На підставі викладеного позивач просить суд стягнути вказану заборгованість та витрати на правничу допомогу.

Ухвалою судді від 09.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

10.07.2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» витрат на правничу допомогу через їх недоведеність.

У судове засідання сторони не явилися. У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем заробітної плати позивачу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід?ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абз.2 п.п.6.1.1 п.6.1 п.6 мотивувальної частини). Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов?язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов?язків. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у ч.2 ст.233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Зазначене дає підстави для висновку, що до складу заробітної плати найманого працівника входить винагорода за виконану роботу, як це встановлено ст.94 КЗпП України і ст.1 ЗаконуУкраїни «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у ст.12 цього Закону України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 115 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Судом встановлено, що сторони перебувають у трудових правовідносинах. Так, з 07.09.2020 року позивача було переведено фахівцем служби безпеки підрозділу підпорядкування генеральному директору АТ «ЗАлК», відповідно до запису із трудової книжки.

Відповідно до копії наказу №02-027 к/птд від 28.04.2023, призупинено дію трудового договору з позивачем з 23.05.2023 року у зв`язку зі збройною агресією проти України та об`єктивною неможливістю роботодавця тимчасово, на період діючого воєнного стану на території України, забезпечити працівника роботою за укладеним діючим трудовим договором та тимчасовим припиненням працівником виконувати обов`язки передбачені трудовим договором.

Як вбачається з довідки про доходи, виданої AT «ЗАлК» від 15.05.2023 року за № 33, загальна сума заборгованості по заробітній платі перед позивачем за період з липня 2022 р. по травень 2023 р. станом на 15.05.2023 року складає 140 801 гривень 41 копійки (сто сорок тисяч вісімсот одна гривня сорок одна копійка).

Отже, судом встановлено, що відповідач АТ «ЗАлК» своєчасно не виплачував позивачеві заробітну плату, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Наявність та розмір вказаної заборгованості відповідачем не заперечується, у відзиві на позов відповідач обмежився вказівкою на недоліки позовної заяви, її невідповідності вимогам ст. 175 ЦПК України, незважаючи на те, що провадження у справі судом відкритою. По суті позовних вимог свою позицію відповідач не зазначив.

Отже, з`ясувавши обставини справи та оцінивши надані докази, суд вважає встановленим та доведеним, що сторони перебували в трудових правовідносинах, але в порушення вимог ст. 43 Конституції України, ст. 115, КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» відповідач з травня 2022 і до теперішнього часу не виплачує позивачу нараховану за період з липня 2022 р. по травень 2023 р. заробітну плату, у зв`язку з чим суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача вищевказану суму заборгованості по заробітній платі.

У зв`язку із задоволенням позову, на підставі положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за позовними вимогами майнового характеру (щодо яких позивач звільнений від сплати судового збору) 3148 /три тисячі сто сорок вісім/ гривень 59 копійок.

Щодо стягнення з відповідача витрат на надання правничої допомоги слід зазначити наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є:

- договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.);

- розрахунок наданих послуг з їх детальним описом;

- документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки викладені також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Відповідно до ст. ст.12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта ст. 12 ЦПК України).

Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження заявленої суми витрат на правничу допомогу, отже такі стягненню й не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Стягнути з Акціонерного товариства «Запорізькій виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 заборгованість із невиплаченої заробітної плати за період з липня 2022 р. по травень 2023 р. у загальному розмірі 140 801 гривень 41 копійка (сто сорок тисяч вісімсот одна гривня сорок одна копійка).

Стягнути з Акціонерного товариства «Запорізькій виробничий алюмінієвий комбінат» () на користь держави судовий збір в сумі 3148 /три тисячі сто сорок вісім/ гривень 59 копійок.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Запорізькій виробничий алюмінієвий комбінат», , юридична адреса: м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, буд. 15.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін