Номер провадження: 22-ц/813/6644/23
Справа № 523/1231/21
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

14.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Стахової Н.В., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Долгової В.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 ,

на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2023 року,

за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на частку нерухомого майна,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на частку нерухомого майна, в обґрунтування якого зазначила, що у період з 26.05.1989 року по 07.02.1997 року перебувала з відповідачем у шлюбі.

На підставі рішення № 21 Профспілкового комітету АТП-15130 відповідачу виділена квартира в будинку ЖКС «Приморський-28» за адресою: АДРЕСА_1 .

На придбання вказаної квартири відповідачу АТП-15130 надано позичку, проте останній не здійснював оплату коштів для придбання житла, оскільки з його заробітної плати кошти на погашення позички не утримувалися.

Позивач зазначає, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, за особисті кошти здійснювала оплату пайових внесків, які сплачені в повному обсязі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22.11.1999 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що відповідачем обставини виплатити в 1993 році ОСОБА_1 за рахунок власних коштів паю за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 визнаються.

Позивач просила суд визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на частку нерухомого майна, сплачену за власні кошти, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Суворовський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 25 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на частку нерухомого майна відмовив.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та вважав, що позивач належними доказами не спростувала правового режиму спільного сумісного майна.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги ксерокопію письмової заяви відповідача, яка завірена позивачкою про те, що відповідач підтверджує, що позивач самостійно, за власні кошти здійснила оплату за пай за квартиру, оскільки вона оформлена в порушення вимог діючого законодавства України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на частку нерухомого майна задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що в матеріалах справи наявні докази визнання відповідачем позовних вимог та копія заяви відповідача, яка долучена до позовної заяви, проте судом першої інстанції вказані обставини не враховані.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.06.2023 року роз`яснювалось відповідачу право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, проте відзивів не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явились про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України та 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Представник позивача повістку отримала 07.08.2023 року, шляхом направлення на електронну пошту, зазначену в апеляційній скарзі, що підтверджується довідкою.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала суду доказів в обґрунтування позовних вимог щодо визнання права особистої приватної власності на частку нерухомого майна

Судом не прийнято до уваги ксерокопію письмової заяви відповідача ОСОБА_2 , про те, що відповідач підтверджує, що ОСОБА_1 самостійно, за власні кошти здійснила оплату за пай за квартиру АДРЕСА_2 .

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Судом встановлено, що 26 травня 1989 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірвано 07 лютого 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , яке видано Відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради народних депутатів, запис № 72.

Згідно листа ВАТ «Північтранс» № 97 від 26.03.1999 року, платіжним дорученням № 358 від 04.05.1993 року здійснена оплата пайової участі для придбання кооперативного житла ОСОБА_2 у сумі 420000 карб.

Документи, що підтверджують отримання позички відсутні. Строк зберігання три роки. Утримання із заробітної плати за період з травня 1993 року по березень 1999 року не здійснювалися.

Відповідно до квитанцій до приходного касового ордеру погашення позички прийнято від ОСОБА_2 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22.11.1999 року у справі № 2-3414 за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 1999 року у справі № 2-3414 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру та виселення встановлено, що рішенням № 21 профспілкового комітету АТП -15130 ОСОБА_2 на склад сім`ї одна людина виділена житлова площа в будинку ЖСК «Приморський-28». Після виділення житла, сторони, як подружжя, які знаходилися у зареєстрованому шлюбі, за загальні кошти подружжя здійснили оплату пайових внесків, які сплачені в повному обсязі 1993 році, власником якої став позивач.

В 1993 році в ордер включені дружина і діти.

Пайові внески внесені сторонами в період шлюбу, за спільні кошти, кожна із сторін має право на частку майна подружжя.

Із тексту зазначеного вище рішення суду вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 приймали участь у розгляді справи № 2-3414, а тому під час розгляду цієї справи ними не можуть оспорюватися обставини, які були встановлені рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 1999 року.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 1999 року, яке набрало законної сили, є обов`язковим у відповідності до ч. 1 ст. 18 ЦПК України.

Отже, факт внесення ОСОБА_5 та ОСОБА_2 пайових внесків за квартиру АДРЕСА_2 в період шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, не підлягає доказуванню, оскільки ці обставини встановлені рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 1999 року, яке набрало законної сили.

Із листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради № 515394.36.20 від 12.02.2020 року вбачається, що згідно із записом в реєстраційній книзі 39к стор. 80 р.№ 433 та станом на 31.12.2012 року, право власності в комунальному підприємстві на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 зареєстровано за " ОСОБА_6 вказано згідно із записом у реєстраційній книзі, який зроблений на російській мові) на підставі Рішення ім`ям України Суворовського районного суду м. Одеси від 22.11.1999 року справа № 2-3414 1999 року. Дата реєстрації 20.03.2002 року

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 234413407 від 27.11.2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , на підставі рішення суду, серія та номер: 2-3414 1999р., виданий 22.11.1999 року Суворовським районним судом м. Одеси, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 55380438 від 27.11.2020 року.

Спірні правовідносини щодо правового статусу квартири регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), оскільки вони виникли до 01 січня 2004 року.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів членів ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира була надана.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», із змінами, судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Звертаючись до суду позивачка просила визнати за нею право особистої приватної власності на частку квартири АДРЕСА_2 , в обґрунтування зазначивши, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за особисті кошти здійснювала оплату пайових внесків, які сплачені в повному обсязі.

Як зазначалося вище, факт внесення ОСОБА_5 та ОСОБА_2 пайових внесків за квартиру АДРЕСА_2 в період шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, не підлягає доказуванню, оскільки встановлений рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 1999 року, яке набрало законної сили.

Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів на обґрунтування позовних вимог, що пайові внески за спірну квартиру були виплачені хоча і за час шлюбу, однак за особисті кошти ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що застосування судом першої інстанції норм СК України, при тому, що застосуванню у справі підлягають норми КпШС України, не призвело до неправильного вирішення справи, та не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги ксерокопію письмової заяви ОСОБА_2 від 16.12.2020 року, в якій останній підтверджує, що ОСОБА_1 самостійно, за власні кошти здійснила оплату пайових внесків за спірну квартиру, не заслуговують на увагу, оскільки рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 1999 року, встановлено факт внесення ОСОБА_5 та ОСОБА_2 пайових внесків за квартиру АДРЕСА_2 в період шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, є обов`язковим при вирішенні інших справ та не підлягає доказуванню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, ст. 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.В. Кострицький

Н.В. Стахова