Справа № 474/865/23
Провадження № 2/474/139/23
РІШЕННЯ

Іменем України

16.11.23р. смт Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановив:

31.07.2023р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач), в якому просить стягнути з останнього на свою користь заборгованість за договором позики від 26.03.2021р. в сумі 52 827 грн. 34 коп., з них: 50 000 грн. 00 коп. - суму основного боргу та 2 827 грн. 34 коп. - суму процентів.

Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати в розмірі 5 173 грн. 87 коп., з яких: 1 073 грн. 60 коп. - судового збору; 21 грн. 47 коп. - комісія банку; 78 грн. 80 коп. поштових витрат та 4 000 грн. 00 коп. - витрат на правову допомогу.

Позов обґрунтований тим, що 26.03.2021р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики за умовами якого позичальник ОСОБА_3 отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 50 000 грн. 00 коп., які, згідно п. 1 Договору, зобов`язався повернути не пізніше 26.03.2022р.

Додатково позичальник зобов`язався сплатити проценти, розмір яких, виходячи із погодженої сторонами ставки як 23% річних, станом на 26.03.2022р. мав становити, в загальному 11 500 грн. Позичальник зобов`язався сплачувати проценти щоквартально, в наступному порядку: 30.06.2021р. в сумі 3 024 грн. 65 коп.; 30.09.20221р. в сумі 2 898 грн. 63 коп.; 31.12.2021р. в сумі 2 898 грн. 63 коп.; 26.03.2022р. в сумі 2 678 грн. 63 коп.

В межах строку визначеного договором відповідач здійснив наступні платежі на погашення процентів: 28.06.2021р. в сумі 2 875 грн. 00 коп.; 30.09.2021р. в сумі 2 898 грн. 63 коп.; 23.12.2021р. в сумі 2 898 грн. 00 коп. Суму основного боргу не повернув.

За такого, залишок боргу становить 52 827 грн. 74 коп., з яких: 50 000 грн. основного боргу та 2 827 грн. 74 коп. - несплачені проценти за період з 26.03.2021р. по 26.03.2022р.

19.07.2023р. відповідачеві рекомендованим поштовим відправленням була направлена вимога про повернення боргу від 18.07.2023р., однак від отримання листа відповідач відмовився.

З огляду на те, що відповідач зобов`язання з повного повернення позики у встановлені договором строки не виконав позивач, посилаючись на ст. ст. 599, 612, 625, 1046, 1049, 1047 ЦК України, просить стягнути з відповідача неповернуту суму позики в сумі 50 000 грн. 00 коп. та неповернуті відсотки в сумі 2 827 грн. 74 коп., а також судові витрати в сумі 5 173 грн. 87 коп., з яких: 1 073 грн. 60 коп. - судового збору; 21 грн. 47 коп. - комісія банку; 78 грн. 80 коп. поштових витрат та 4 000 грн. 00 коп. - витрат на правову допомогу.

Щодо витрат на правову допомогу, позивач посилався на договір про надання юридичних послуг № 154/01-2023 від 26.06.2023р., відповідно до умов якого розмір винагороди адвоката за надання послуг визначених у п. 1.1 договору (підготовка та подача вимоги до відповідача щодо сплати заборгованості, підготовка та подача позову щодо стягнення заборгованості з відповідача, участь в судових засіданнях у форматі відеоконференції відповідно до кількості засідань необхідних для отримання рішення суду, супроводження судової справи через систему Електронний суд до моменту прийняття рішення) є фіксованою та становить 4 000 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні.

Відповідач в судові засідання, призначенні на 29.09.2023р. та 16.11.2023р., не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, шляхом надіслання судової повістки про виклик та прикріплених файлів в електронний кабінет ОСОБА_3 , та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик відповідача до суду. Водночас, про причини неявки не повідомив, не подав до суду відзив на позовну заяву, та заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи.

З огляду на приписи ст. 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі відповідача за наявними у справі доказами, оскільки неявка останнього не перешкоджає судовому розгляду справи по суті.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим таке.

Так як вбачається з матеріалів справи, 26.03.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики (далі - договір позики), відповідно до п. п. 1, 2, 3, 5 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в сумі 50 000 грн. 00 коп., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 26.03.2022р. Сторони домовилися, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцеві проценти за ставкою 23% від суми проінвестованих ним коштів, та позичальник виплачує належні позикодавцеві відсотки поквартально. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинно проводитися в готівковій формі у місті Києві у гривнях, або в безготівковій - на розрахунковий рахунок. При безготівковій передачі коштів, фактом повернення є виписка з банківського рахунку.

У пункті 4 договору позики позичальник засвідчив, що на момент укладення даного договору ним отримано грошові кошти у повному розмірі.

У визначений п. 1 договору позики строк, 26.03.2022р, відповідач не повернув позивачеві отриману позику в сумі 50 000 грн. 00 коп., та частину відсотків за договором позики в сумі 2 827 грн. 74 коп. за період з 26.03.2021р. по 26.03.2022р. (50 000 грн. (сума позики) х 23% (процентна ставка за користування позиченими коштами погоджена сторонами) - 2 875 грн. - 2 898 грн. 63 коп. - 2 898 грн. 63 коп. (суми коштів сплачені в рахунок процентів), що підтверджується позивачем, виписками з банківського рахунку ОСОБА_4 НОМЕР_1 станом на 19.06.2023р., за періоди: з 30.09.2021р. по 30.09.2021р. та з 23.12.2021р. по 23.12.2021р.

19.07.2023р. позивачем на ім`я відповідача направлено вимогу від 18.07.2023р. про повернення грошових коштів у розмірі 52 832 грн. 74 коп., в якій повідомляється по необхідність повернення позики та процентів протягом 7 календарних днів з дня отримання вимоги, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача НОМЕР_1 , про що позивачем надано рекомендоване повідомлення зі штрих-кодом 767, опис вкладення та фіскальний чек АТ Укрпошта ПН 55 від 19.07.2023р. про сплату за послуги з пересилання рекомендованого повідомлення з описом зі штрих-кодом 767 Укрпоштою Експрес коштів в сумі 78 грн. 80 коп.

Згідно трекінгу поштових відправлень АТ Укрпошта відправлення зі штрих-кодом 767 не вручене адресату під час доставки з інших причин.

Встановивши вказані обставини, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів.

Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України, визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у простій письмовій формі, зміст якого, підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті.

З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимога позивача про стягнення з відповідача неповернутої основної суми позики в розмірі 50 000 грн. 00 коп. та суми неповернутих у строк процентів в розмірі 2 827 грн. 34 коп., за період з 26.03.2021р. по 26.03.2022р., є законною та обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню.

За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судом встановлено, що наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: рекомендованим повідомленням зі штрих-кодом 767, описом вкладення та фіскальним чеком АТ Укрпошта ПН 55 від 19.07.2023р. про сплату за послуги з пересилання рекомендованого повідомлення з описом зі штрих-кодом 767 Укрпоштою Експрес, підтверджується факт понесених позивачем витрат на послуги АТ Укрпошта, що пов`язані з надсиланням відповідачу документів в загальній сумі 78 грн. 80 коп.

Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за оплату поштових відправлень в сумі 78 грн. 80 коп. підлягають задоволенню.

Позивач також просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. 00 коп.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність № 5076-УІ від 05.07.2012р. (далі - Закон № 5076-УІ) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-УІ).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 від 07.07.2021р. зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі Схід / Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У відповідності до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо. Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02.10.2019р. (справа № 815/1479/18), від 15.07.2020р. (справа № 640/10548/19), від 21.01.2021р. (справа № 280/2635/20).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Представником позивача на підтвердження понесених витрат надано договір про надання юридичних послуг № 154/01-2023 від 26.06.2023р., укладений між ОСОБА_2 (адвокатом) та Фесюном Сергієм Михайловичем, з додатком 1 в якому сторонами узгоджено розмір винагороди адвоката за надання послуг (підготовка та подача вимоги до відповідача щодо сплати заборгованості, підготовка та подача позову до відповідача щодо сплати заборгованості, участь в судових засіданнях у форматі відеоконференції відповідно до кількості засідань необхідних для отримання рішення суду, супроводження судової справи через систему Електронний суд до моменту прийняття рішення судом І інстанції) яка становить 4 000 грн. 00 коп., а також надано детальний опис наданих послуг від 12.09.2023р., квитанцію № 27АН-Р927-ННСК-5С1Р від 12.09.2023р. про оплату послуг адвоката Доненка Д.С.

Від відповідача до суду не надходило заперечень щодо визначеного позивачем розміру витрат на правову допомогу.

З огляду на викладене, заявлений розмір витрат на правничу допомогу в сумі 4 000 грн. 00 коп. підтверджений належними, достатніми та достовірними доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд, керуючись принципом співмірності та розумності, реальністю адвокатських витрат дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн. 00 коп.

На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 073 грн. 60 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат понесених в зв`язку зі сплатою банківської комісії під час сплати судового збору, в сумі 21 грн. 47 коп., то вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини другої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

При цьому, банківська комісія - це грошові суми, що списуються з рахунків клієнтів як плата за обслуговування рахунку або за надання спеціальних послуг. Банківська комісія береться також за оплату чеків, розміщення депозитів, виконання постійних доручень, пряме дебатування.

А тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню виключно судові витрати без врахування комісії, оскільки банк було обрано ним самостійно, та банківська комісія за своєю суттю не є частиною судового збору чи судовими витратами, який встановлюється державою відповідним нормативно-правовим актом та є обов`язковим до сплати. Комісію за обслуговування було стягнуто обраним позивачем банком за надання йому банківської послуги.

Аналогічна висновки викладені у постанові ВС № 523/12032/18 від 25.01.2023р.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість за Договором позики без номеру від 26.03.2021р. в сумі 52 827 грн. 34 коп., з яких: 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. - основного боргу та 2 827 (дві тисячі вісімсот двадцять сім) грн. 34 коп. - процентів.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 5 152 (п`ять тисяч сто п`ятдесят дві) грн. 40 коп., з яких: 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп. - судовий збір, 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. - витрати на правову (правничу) допомогу, 78 (сімдесят вісім) грн. 80 коп. - витрати на оплату поштових відправлень.

В задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судових витрат - комісія банку в сумі 21 (двадцять одна) грн. 47 коп. - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 20 листопада 2023 року.

Суддя Ф.Г. Сокол