Провадження № 22-ц/801/1443/2023
№ 22-ц/801/1495/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 рокуСправа № 127/21333/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Матківської М.В., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2023 року, повне рішення складено 22 травня 2023 року, та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2023 року, повне рішення складено 30 травня 2023 року, ухвалені суддею Венгрин О.О., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», про визнання рішення і дій щодо зняття з реєстрації місця проживання незаконними,

встановив:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, в якому просила визнати незаконними рішення і дії виконавчого комітету Вінницької міської ради щодо зняття її з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що вчиненні 18.08.2022.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 26.03.2021 належить квартира АДРЕСА_2 .

18.08.2022 виконавчим комітетом Вінницької міської ради за заявою власниці квартири ОСОБА_2 її було знято з реєстрації за зазначеною адресою відповідно до п. 1 п.п. 2 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та п.п. 5 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 р. №265.

Про вказані обставини позивачу стало відомо з листа виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.08.2022.

Спір щодо реєстрації позивача у згаданій квартирі між тими ж сторонами, з того ж предмету, а також спір про її виселення вже був предметом судового розгляду. У виселенні ОСОБА_1 з належної ОСОБА_2 квартири за позовом останньої за результатами розгляду справи було відмовлено.

18.08.2022 ОСОБА_2 звернулася до міського голови з проханням зняти позивача з реєстрації у належній їй квартирі.

Вважає, що зняття її з реєстрації місця проживання вчинено з порушенням норм Конституції України, законодавчих норм та підзаконних актів, оскільки спірні правовідносини між позивачем та ОСОБА_2 щодо реєстрації ОСОБА_1 в квартирі виникли з 26.03.2021, коли ОСОБА_2 придбала житло. На той момент діяла норма ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якої був вирішений спір про незаконність зняття позивача з реєстрації в цій квартирі, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.07.2021 була поновлена її реєстрація в квартирі.

Ухваленим виконавчим органом рішенням про зняття з реєстрації місця проживання відповідач припинив її право на користування житлом, перебравши на себе функції суду.

В ході розгляду справи суд першої інстанції замінив відповідача - виконавчий комітет Вінницької міської ради на іншого - Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2023 року у задоволенні позову відмолено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000 грн витрат на правничу допомогу, в стягненні решти витрат на правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У скарзі зазначає, що судом не було застосовано ч. 2 ст. 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» при вирішення даного спору, а також не було надано оцінку діям Департаменту щодо правозастосування та керування в своїх діях законом. Відповідачем, а також судом не було застосовано п.п.2 п. 50 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад». Судом не було досліджено підстави позову та не застосовано відповідні норми процесуального права щодо дії закону в часі в спірних правовідносинах.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Крім того, просить стягнути витрати на правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 147,20 грн.

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на додаткове рішення, в якій просить змінити додаткове рішення суду та стягнути з ОСОБА_1 на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 10 492,40 грн. Також просить стягнути витрати на правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 147,20 грн.

У скарзі зазначає, що приймаючи рішення про зменшення розміру витрат на правничу допомогу суд приймав таке рішення на основі припущень. Висновок суду з приводу неспівмірності складності справи виконаній адвокатом роботі (наданим послуг) не відповідає фактичним обставинам справи. Судом при ухваленні додаткового рішення не враховано ряд обставин, які мають істотне значення для справи, а також правові висновки ВС.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг дійшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - частковому задоволенню.

Щодо висновків апеляційного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції зробив висновок, що дії Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради є законними, адже зняття позивача з зареєстрованого місця проживання відбулось на підставі п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду є незаконним, адже цей закон не може бути застосований до спірних правовідносин як на момент зняття з реєстрації місця проживання, так і при вирішенні цього спору.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.03.2021, зареєстрованого в реєстрі за №415, є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.83-84).

26.03.2021 ОСОБА_2 зареєструвала право власності на згадану квартиру, що слідує з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №250020459 від 26.03.2021.

В даній квартирі з 20.04.1992 зареєстрована позивач ОСОБА_1 ..

Квартира знаходиться в іпотеці, іпотекодержателем є АТ КБ «ПриватБанк», що вбачається з іпотечного договору №VIPUGK00000474/1 від 26.03.2021, укладеного між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим АТ КБ «Приват Банк» був залучений судом до участі у справі як третя особа.

16 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету ВМР (третя особа - ОСОБА_2 ) про визнання незаконним та скасування рішення відповідача про зняття її з реєстрації на підставі заяви власника квартири (справа №127/10028/21).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.07.2021 у згаданій справі позов ОСОБА_1 задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 26.03.2021 про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Цим рішенням, яке базується на нормах чинного на той час Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що з 20.04.1992 у зазначеній квартирі було зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , а з 26.03.2021 місце проживання позивача в цій квартирі знято за заявою нового власника житлового приміщення ОСОБА_2 у порядку, визначеному згаданим Законом та Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207.

В подальшому, в липні 2021 року, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення (цивільна справа №127/17899/21).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 30.03.2022, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 20.06.2022, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с.10-25).

З 01.12.2021 набрав чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

На підставі норм цього закону, 10.08.2022 ОСОБА_2 , як власник житла, звернулась до Центру адміністративних послуг «Прозорий офіс» Вінницької міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .. До заяви додала копії свого паспорту громадянина України, ідентифікаційного номера та договору купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу від 26.03.2021, а також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №250020459 (а.с.100-107).

Виконавчий комітет Вінницької міської ради листом від 25.08.2022 №Б/01/113790/1-00-10 повідомив ОСОБА_1 , що 18.08.2022 місце її проживання знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до п.п.2 п.1 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та п.п.5 п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265 (а.с.5).

У ході розгляду справи, представник виконавчого комітету ВМР пояснив, що рішення від 18.08.2022 про зняття позивача з реєстрації місця проживання прийняте не виконавчим комітетом ВМР, а Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради. У зв`язку з цим відбулась заміна судом неналежного відповідача.

Представник Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради в судовому засіданні не заперечував факту прийняття Департаментом рішення про зняття позивача з реєстрації місця проживання 18.08.2022, а також підтвердив, що дане рішення прийняте на підставі п.2 ч.1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі по тексту - Закон № 1871-IX).

В преамбулі Закону № 1871-IX говориться, що цей Закон регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг.

Відповідно до ст. 3 Закону № 1871-IX, декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою:

1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом;

2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою;

3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади (п.4 ч. 1 ст.2 Закону№ 1871-IX ).

Реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи (п.12 ч.1 ст. 2 Закону№ 1871-IX)

Однією із загальних вимог до декларування та реєстрації місця проживання (перебування) особи є те, що громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його (ч.1 ст. 5 Закону № 1871-IX).

Реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності (ч. 6 ст.5 Закону).

Для реалізації норм Закону № 1871-IX, Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 7 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», затверджений Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону № 1871-IX, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) може здійснюватися за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою (її законним представником або представником), так і за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

Пункт 50 Порядку звучить так: «Зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі:».

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 1,3 ст. 5 ЦК України).

Проаналізувавши зазначені норми, колегія суддів прийшла до висновку, що зняття з зареєстрованого місця проживання на підставі норм цього закону можливо після того, як на підставі норм цього закону раніше проводилось декларування чи реєстрація місце проживання особи.

Однак, в даному випадку ні ОСОБА_1 , ні власник квартири - ОСОБА_2 не декларували і не реєстрували місце проживання позивача на підставі вимог цього Закону.

Такий висновок апеляційного суду також узгоджується із змістом типової форми «Заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування)» (додаток 6 до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)), у якій власник житла зазначає: «прошу/просить зняти задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування) такої/таких особи/осіб:…».

ОСОБА_3 була зареєстрована в даній квартирі з 1992 року на підставі інших, діючих на той час нормах законодавства, які надавали право їй користуватись житлом, за яким було зареєстровано місце проживання.

Узагальнюючи можна сказати, що цим Законом № 1871-IX передбачено не зняття з реєстрації місця проживання (що передбачено Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання»), а зняття із зареєстрованого місця проживання, відповідно до вимог Закону № 1871-IX.

Крім того, дія цього Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом (ч. 2 ст. 1 Закону).

В даному випадку, на думку колегії суддів, дії ОСОБА_2 , а саме неодноразові звернення до Департаменту адміністративних послуг ВМР із заявами про зняття із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 та звернення з позовом до суду про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 спрямовані на позбавлення останньої права користування цією квартирою, а наявність у ОСОБА_1 права на користування цією квартирою (сервітут) підтверджується судовим рішенням - постановою Вінницького апеляційного суду від 30.03.2022 у вищезгаданій справі № 127/17899/21 (залишена без змін постановою ВС від 20.06.2022).

Підсумовуючи все сказане, апеляційний суд вважає, що Департамент адміністративних послуг ВМР не мав законного права знімати з реєстрації ОСОБА_1 за згаданою адресою на підставі норм Закону № 1871-IX.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із передбачених п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування.

Представник третьої особи - АТ КБ «ПриватБанк» вказав у суді, що позивач обрала неефективний спосіб захисту, адже саме по собі визнання незаконним рішення, без його скасування, не відновить порушених прав позивача.

Колегія суддів вважає таку позицію правильною, водночас суд відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, хоча позивач і не просить скасувати рішення Департаменту адміністративних послуг ВМР, однак, виходячи з суті спору та пояснень, які надавались позивачем, вона передбачає наслідок визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування і бажає цього, тому суд, на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України, крім визнання оспорюваного рішення органу виконавчого комітету незаконним вважає за необхідне його скасувати і це, на думку апеляційного суду, не буде виходом за межі позовних вимог.

Суд першої інстанції, розглядаючи даний спір, застосував норму матеріального права, яка не підлягала до застосування в спірних правовідносинах, тобто неправильно застосував норму матеріального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Додатковим рішенням суд першої інстанції стягнув з позивача на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу.

Як вказано в постанові ВС від 05.07.2023 у справі № 904/8884/21, за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Отже, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування основного рішення суду першої інстанції, то додаткове рішення цього суду також слід скасувати.

Разом з тим, додаткове рішення суд першої інстанції ухвалював на підставі заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу, тому скасовуючи додаткове рішення апеляційний суд, враховуючи можливі процесуальні дії суду, які передбачені ч. 5 ст. 270 ЦПК України, ухвалив відмовити в стягненні витрат на правничу допомогу як наслідок задоволення вимог позову та апеляційного скарги.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 141, ч. 13 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн за подання позовної заяви, а також в розмірі 1 488,60 грн за подання апеляційної скарги згідно сплачених квитанції (а.с.4,193).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», про визнання рішення і дій щодо зняття з реєстрації місця проживання незаконними задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 18 серпня 2022 року про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривень 40 копійок, а також за подання апеляційної скарги в розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 копійок.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2023 року скасувати, постановити ухвалу про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2023 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді М.В. Матківська

О.В. Ковальчук