ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2023 року м. Чернівці Справа № 725/3971/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.,

секретар: Петранюк Ю.Т.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , на ухвалу Першотравневого районного суду м Чернівці від 30 травня 2023 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Піхало Н.В., -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з позовом про зобов`язання здійснити знесення самочинного будівництва.

В подальшому ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на земельні ділянки, які належать відповідачу.

В обґрунтування заяви вказувала, що між сторонами існує спір з невиконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29.03.2018 року, справа №725/5051/17, що полягає у незастосуванні відповідачем передбачених законодавством і судовим актом необхідного для його виконання заходів, та вважає, що у разі можливого відчуження відповідачем земельних ділянок АДРЕСА_1 , 13-Б, АДРЕСА_2 , на яких розташоване самочинне будівництво, так само і їх поділу або об`єднання, може істотно ускладнити в майбутньому виконання вказаного рішення шляхом забезпечення виконання зобов`язань, здійснивши знесення самочинного будівництва з прив`язкою розміщення будинків до кадастрових номерів земельних ділянок.

Ухвалою Першотравневого районного суду м Чернівці від 30 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 , а саме: земельну ділянку кадастровий номер: :33:002:1033, площа (га): 0.0302, цільове призначення: для будівництва і обслуговування Провадження №22-ц/822/682/23

житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; земельну ділянку кадастровий номер: :33:002:1032, площа (га): 0.0222, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; земельну ділянку кадастровий номер: :33:002:1031, площа (га): 0.0267, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Не погоджаючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_2 оскаржила її в апеляційному порядку, вважає незаконною та необґрунтованою, такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що в ухвалі суду не наведено жодного доказу, який міг бути доцільним для прийняття рішення про арешт земельних ділянок.

Стверджує, що ОСОБА_1 не є належним суб`єктом звернення у цій справі, а тому висновки щодо необхідності забезпечення позову є передчасними.

Звертає увагу суду на те, що станом на сьогодні жодних приписів щодо належного їй на праві власності майна (спірних земельних ділянок) компетентними органами винесено не було, не надавався строк для добровільного виконання вимог таких.

Наголошує на тому, що належне їй майно на праві власності не є самочинно збудованим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить ухвалу суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла наступного висновку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Мотивація ухвали побудована на тому, що оскільки ОСОБА_1 оспорюється у судовому порядку зобов`язання здійснення самочинного будівництва, то є підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

З виділених матеріалів вбачається, що між сторонами існує спір з підстав невиконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 29 травня 2018 року, яке залишене без змін судом апеляційної та касаційної інстанцій позовні та яким вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 привести будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 у відповідність до будівельного паспорта від 17 липня 2014 року № 486/14, виданого Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради щодо дотримання відстані від будинку, який передбачений в будівельному паспорті, до межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , таким чином, щоб мінімально допустима відстань від об`єкта до межі земельної ділянки становила не менше 1 м від найбільш відступної конструкції стіни.

Зобов`язано ОСОБА_2 привести будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у відповідність до будівельного паспорта від 17 липня 2014 року № 486/14, виданого Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради в частині дотримання відстані від капітальної стіни будинку, який передбачений в будівельному паспорті, до межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , таким чином, щоб мінімально допустима відстань від капітальної стіни будинку до межі земельної ділянки становила не менше 4 м.

Зобов`язано ОСОБА_2 привести самочинне будівництво двох індивідуальних житлових будинків за адресою: АДРЕСА_2 , які не передбачені будівельним паспортом, що мають розташування конструкції покрівель в горизонтальній площині на рівні межі з суміжною земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_4 , відповідно до вимог ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» щодо дотримання протипожежного розриву між самочинними будинками і будинком ОСОБА_1 , який розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_4 , таким чином, щоб мінімальна допустима відстань між кожним будинком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становила 8 м.

Зобов`язано ОСОБА_2 привести самочинне будівництво двох індивідуальних житлових будинків за адресою: АДРЕСА_2 , які не передбачені будівельним паспортом, що мають розташування конструкції покрівель в горизонтальній площині на рівні межі з суміжною земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_4 , відповідно до вимог ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» таким чином, щоб мінімальна відстань до межі ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , від найбільшої виступної конструкції стіни будинків ОСОБА_2 становила не менше 1 м.

Зобов`язано ОСОБА_2 привести самочинне будівництво двох індивідуальних житлових будинків за адресою: АДРЕСА_2 , які не передбачені будівельним паспортом, що мають розташування конструкції покрівель в горизонтальній площині на рівні межі з суміжною земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_4 , відповідно до вимог ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» шляхом влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель ОСОБА_2 на територію суміжної ділянки ОСОБА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 привести самочинне будівництво двох індивідуальних житлових будинків за адресою: АДРЕСА_2 , які не передбачені будівельним паспортом, що мають розташування конструкції покрівель в горизонтальній площині на рівні межі з суміжною земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_4 , відповідно до вимог ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» шляхом розташування і орієнтації таких будинків з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції та норм освітленості в сусідньому житловому будинку ОСОБА_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

Через невиконання вказаного ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок здійснити знесення самочинного будівництва, а саме будинків, які розміщені на земельних ділянках з кадастровими №:33:002:1033, №:33:002:1032 та №:33:002:1031, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3 (а.с.17-21).

В подальшому ОСОБА_1 подала до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказані вище земельні ділянки, які належать ОСОБА_2 .

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Пленум Верховного Суду України в п.4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Зокрема, заява про забезпечення позову повинна містити причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Тобто, законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Вживаючи заходи забезпечення позову, суд повинен перевірити аргументованість заяви про забезпечення позову і застосовувати такі заходи у разі, коли є реальна небезпека, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду, в тому числі, якщо внаслідок цього заявнику може бути завдано шкоди.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є реальним спір між сторонами, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» вказав, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ прописав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема, і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

У рішенні Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року №5-рп/2011 у справі № 1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого ст.55 Конституції України.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Отже, предметом спору в цій справі є спір щодо знесення самочинного будівництва, яке не приведене у відповідність нормам ДБН, та розташоване земельних ділянках відповідача.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачкою навмисно не виконується рішення суду та в супереч вимогам закону здійснено самовільне будівництво впритул до житлового будинку позивача з порушенням державних будівельних, протипожежних та санітарних норм, створення вузького та закритого проходу, позбавлення природнього освітлення, тощо, що несе в собі потенційну загрозу виникнення надзвичайної ситуації, пожежі.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та доводами заявника про те, що відчуження третім особам заявлених земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти самочинного будівництва, а також їх можливий поділ значно ускладнить виконання можливого судового рішення про задоволення позову у майбутньому.

Тобто, можливість реального виконання рішення суду про зобов`язання особи здійснити знесення самочинного будівництва у випадку задоволення позову обумовлена перебуванням такого об`єкта будівництва з прив`язкою до земельної ділянки у власності зобов`язаної за рішенням суду особи.

Отже, з огляду на зміст заявлених позовних вимог, предмета спору (знесення самочинного будівництва), невжиття заходів до забезпечення позову вжитих судом оскаржуваною ухвалою, може призвести до ускладнення виконання рішення суду у разі задоволення позову в частині відновлення порушених прав позивача.

Так, вжитий вид забезпечення позову не призведе до обмеження прав сторін, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача. Вжиття такого заходу не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, оскільки спрямовано лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи, а доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування не співмірності вжитого заходу забезпечення позову.

Доводи апелянта з приводу відсутності доказів доцільності накладення арешту не є обов`язковою умовою, достатньою для обґрунтування можливого утруднення виконання майбутнього рішення суду.

Що стосується посилання ОСОБА_2 на неналежний суб`єкт звернення із заявою про забезпечення позову та самою позовною заявою, то таке є передчасним, оскільки на стадії відкриття провадження у справі і до ухвалення судом рішення по суті спору зазначене питання не може досліджуватися.

Посилання апелянта на відсутність будь-яких приписів компетентних органів щодо самочинного будівництва та відсутності статусу у належного їй майна як самочинного також є передчасним, оскільки зазначене буде вирішуватися під час розгляду справи по суті, шляхом подання доказів та їх оцінки судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Першотравневого районного суду м Чернівці від 30 травня 2023 року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Одинак О.О.

Перепелюк І.Б.