КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/1836/22 Головуючий у І інстанції Скрипник О.Г.
Провадження №22-ц/824/8575/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Писаної Т.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника комунального підприємства «Київпастранс» - Тараско Тетяни Євгенівни на рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Київпастранс», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтований тим, що 21 вересня 2020 року, о 15 год. 15 хв. в м. Києві на Бессарабській площі сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «САРЗ 3976», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та транспортним засобом «TOYOTA LAND CRUISER 200», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення.

Оскільки ОСОБА_2 , виконуючи свої трудові (службові) обов`язки, керуючи транспортним засобом, що належить його роботодавцю - КП «Київпастранс», допустив порушення ПДР України, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої ОСОБА_1 завдано матеріальну шкоду пов`язану з пошкодженням його автомобіля, у відповідності до частини 1 статті 1172 ЦК України, обов`язок з відшкодування завданої шкоди покладено на КП «Київпастранс».

30 листопада 2020 року позивач звернувся до СК «Гардіан» із заявою про здійснення відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП. 11 лютого 2021 року СК «Гардіан» перерахувало на розрахунковий рахунок позивача суму страхового відшкодування в розмірі 91 286,50 грн.

Однак, позивач вказував, що вартість ремонту пошкодженого автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER 200», д.н.з. НОМЕР_2 , яку він сплатив ТОВ «АвтоАРТ ЛТД», становить 114 050,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідача різницю не отриманого відшкодування в розмірі 22 763,50 грн та судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з комунального підприємства «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 22 763, 50 грн.

Стягнуто з комунального підприємства «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992, 40 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник КП«Київпастранс» - Тараско Т.Є. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недотримання судом вимог процесуального законодавства, а саме, всебічності та повноти з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та з застосуванням відповідних норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначено, що відповідно до аварійного сертифікату складеного 04 жовтня 2020 року ФОП ОСОБА_4 на замовлення ТВД «Страхова компанія «ГАРДІАН», вартість відновлювального ремонту становить 107610,60 грн, а вартість відновлювального ремонту без ПДВ становить 91 286,50 грн.

11 лютого 2021 року ТВД «Страхова компанія «ГАРДІАН» на розрахунковий рахунок позивача було сплачено страхове відшкодування в розмірі 91 286,50 грн, тобто вартість відновлювального ремонту без ПДВ.

Вказана сума була сплачена відповідно до норм п. 36.2 ст.36 Закону № 1961-IV, оскільки позивач у заяві від 30 листопада 2020 року про страхове відшкодування вказав власний розрахунковий рахунок.

В апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що докази, на які послався суд першої інстанції як на підставу для задоволення позовних вимог, а саме: акт виконаних робіт від 09жовтня 2020 року №ТД-016249 виконаних ТОВ «АвтоАРТ ЛТД» та платіжні доручення від 23 вересня 2020 року та від 09 жовтня 2020 року, в матеріалах справи відсутні, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 21 вересня 2020 року о 15 год. 15 хв. в м. Києві на Бесарабській площі, водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом «САРЗ 3976», д.н.з. НОМЕР_1 , не дотримався безпечного інтервалу та скоїв зіткнення з транспортним засобом «TOYOTA LAND CRUISER 200» д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 200» д.н.з. НОМЕР_2 вбачається, що автомобіль належить ОСОБА_1 на праві власності.

Власником транспортного засобу «САРЗ 3976», д.н.з. НОМЕР_1 є КП «Київпастранс».

ОСОБА_2 є працівником КП «Київпастранс».

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Цивільно-правова КП «Київпастранс»під час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ТДВ СК «ГАРДІАН», що підтверджується полісом страхування №АР/8899304

22 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав до ТДВ СК «Гардіан» повідомлення до ДТП.

30 вересня 2020 року був проведений огляд транспортного засобу та складений відповідний протокол огляду транспортного засобу, в якому були зафіксовані всі механічні пошкодження автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER 200» д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до ремонтної калькуляції №56-D/76/6 вартості відновлювального ремонту транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 200» д.н.з. НОМЕР_2 , вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу становить 107610,60 грн, а вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу без ПДВ становить 91286,50 грн.

11 лютого 2021 року кошти в сумі 91 286,50 грн були перераховані на розрахунковий рахунок позивача, про що ОСОБА_1 вказав у зверненні до СК «ГАРДІАН».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ТВД «Страхова компанія «ГАРДІАН» не в повному обсязі здійснило виплату страхового відшкодування, а тому позивач має право на стягнення з КП «Київпастранс»різниці матеріальних збитків завданих ОСОБА_2 , який скоїв ДТП під час виконання свої службових обов`язків як працівник останніх.

З указаними висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Апеляційний суд не може повною мірою погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За змістом положень статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187, 1188 ЦК України.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди.

Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування (правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 727/182/21, провадження № 61-11749св21, від 17 серпня 2022 року в справі № 761/15232/18 провадження № 61-19661св20 та інших).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

Згідно зі статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Наведене дає підстави для висновку, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 вересня 2019 року у справі № 545/425/17, від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц та від 19 липня 2021 року у справі № 206/3219/15-ц (провадження № 61-19062св20).

Подібні за змістом висновки, зокрема щодо застосування положень частини другої статті 1192 ЦК України, викладено у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 265/5388/20 (провадження № 61-14462св21), від 18 травня 2022 року у справі № 761/11792/16-ц (провадження № 61-42292св18), від 20 червня 2022 року у справі № 156/1162/20 (провадження № 61-19св22).

За змістом статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 04 липня 2018 року дійшла висновку, що уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. У разі недостатності страхової виплати, різниця сплачується потерпілому винною особою.

Суд першої інстанції, встановивши, що розмір шкоди, завданої позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини працівника КП «Київпастранс», перевищує виплачений страховою компанією за правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового відшкодування, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди та отриманим страховим відшкодуванням.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що відповідно до положень п.36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Системний аналіз вказаних норм законодавства дає підстави для висновку, що страховик, який здійснює виплату страхового відшкодування безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), зменшує розмір відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу на суму ПДВ й в подальшому може відшкодувати особі вказаний розмір ПДВ за умови документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Із вказаного слідує, що розмір ПДВ відшкодовується страховиком за умови документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту транспортного засобу й вказана сума входить до суми страхового відшкодування.

Як вбачається з ремонтної калькуляції №56-D/76/6 вартості відновлювального ремонту транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 200» д.н.з. НОМЕР_2 , вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу становить 107 610,60 грн, а вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу без ПДВ становить 91286,50 грн.

Таким чином, розмір ПДВ становить 16324,10 грн (107 610,60 - 91286,50).

Апеляційний суд приходить висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги в частині того, що розмір ПДВ позивач має право стягнути з страхової компанії за умови документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту транспортного засобу.

Перекладення вказаних витрат безпосередньо на заподіювача шкоди на думку колегії суддів є неправомірним.

Крім того, в обґрунтування розміру позовних вимог позивач посилався на акт виконаних робіт від 09жовтня 2020 року №ТД-016249 виконаних ТОВ «АвтоАРТ ЛТД» та платіжні доручення від 23 вересня 2020 року та від 09 жовтня 2020 року, що підтверджують оплату за ремонт пошкодженого автомобіля та виконані роботи на загальну суму в розмірі 114 050,00 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 ст. 177 ЦПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції на вищевказане уваги не звернув та ухвалив рішення на підставі доказів, зокрема: акту виконаних робіт від 09 жовтня 2020 року №ТД-016249 виконаних ТОВ «АвтоАРТ ЛТД», платіжних доручень від 23 вересня 2020 року та від 09 жовтня 2020 року, які в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення новогорішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи встановлені обставини справи апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції належним чином не перевірив наявні в матеріалах справи докази на які посилався у своєму позові ОСОБА_1 та прийшов до передчасних висновків про наявність правових підстав для задоволення позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, судова колегія вважаю, що рішення суду не відповідає вимогам закону та матеріалам справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь КП «Київпастранс» судовий сплачена сума судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника комунального підприємства «Київпастранс» - Тараско Тетяни Євгенівни задовольнити.

Рішення районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до комунального підприємства «Київпастранс», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Київпастранс» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесіт вісім) гривень 60 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Комунальне підприємство «Київпастранс», .

Повний текст постанови складений 28 липня 2023 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана