Справа № 758/1308/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2023 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Попівняк І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» (далі - КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія»), у якому просив поновити його на посаді електромонтера з експлуатації розподільних мереж Відділу експлуатації електромереж та електроустановок у КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 січня 2020 року до дня поновлення на роботі з розрахунку 7000 грн. на місяць та 150 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що з 1 квітня 2005 року він працював на посаді електромонтера з експлуатації розподільних мереж Відділу експлуатації електромереж та електроустановок у КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія».

Відповідно до наказу №25к від 10 січня 2020 року його було звільнено з роботи та статтею 38 КЗпП України.

Вважає своє звільнення незаконним, так як воно відбулося під тиском керівництва, він не зотів звільнятися з роботи.

Враховуючи наведене, він звернувся до суду та просить захистити його порушені трудові права шляхом поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, незаконним звільненням йому було завдано моральну шкоду, на відшкодування якої він просив стягнути 150 000 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що 10 січня 2020 року позивач написав заяву про звільнення з 10 січня 2020 року з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Того ж дня відповідач видав наказ про звільнення ОСОБА_1 , з яким останній ознайомився 14 січня 2020 року. З огляду на власне волевиявлення позивача бути звільненим з посади, будь-які його твердження про незаконність його звільнення є необґрунтованими.

ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 1 січня 2015 року до 10 січня 2020 року працював на посаді електромонтера з експлуатації розподільних мереж Відділу експлуатації електромереж та електроустановок у КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» у місті Києві. 10 січня 2020 року був звільнений зпосади за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а.с. 8).

Відповідно до Наказу від 13 грудня 2019 року №1269/к КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» ОСОБА_1 перебував у відпустці сукупно з 7 грудня 2019 року до 26 грудня 2019 року, з 27 грудня 2019 року до 6 січня 2020 року, та з 7 січня 2020 року до 10 січня 2020 року (а.с.83-84).

Згідно з заявою ОСОБА_1 від 10 січня 2020 року позивач просив звільнити його з посади за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію (а.с. 79).

10 січня 2020 року КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» видало наказ №25/к про звільнення ОСОБА_1 з посади електромонтера з експлуатації розподільних мереж Відділу експлуатації електромереж та електроустановок у КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» (а.с.86-87).

14 січня 2020 року ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом, що підтверджується його власноручним підписом на вищевказаному наказі (а.с.87).

Згідно указаного наказу правовою підставою звільнення ОСОБА_1 є стаття 38 КЗпП України.

Спірні правовідносини, які виникли у цій справі регулюються положеннями КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Так, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Отже, стаття 38 КЗпП України імперативно зобов`язує власника звільнити працівника в строки, які вказані безпосередньо працівником. Зазначена стаття або інші статті КЗпП України не передбачають право власника відмовити працівнику у задоволенні отриманої заяви - не розірвати трудовий договір у строк вказаний останнім.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20 лютого 2013 року у справі №6-157цс12 розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору та які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем законодавства про працю (ч.3 ст.38 КЗпП) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП.

Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18), Верховного Суду від 17 квітня 2019 року в справі №216/7189/14-ц (провадження № 61-13980св18).

Таким чином, позивач реалізував своє право на звільнення з посади на підставі статті 38 КЗпП України, подавши відповідну заяву від 10 січня 2020 року.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що він просив роботодавця звільнити його саме 10 січня 2020 року, жодних заперечень відповідач щодо дати звільнення позивача не висловив і звільнив його з дати, зазначеній в заяві.

Судом установлено, що ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з посади за власним бажанням з підстав виходу на пенсію, працедавцем не було порушено вимог КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 встановлено,що позивач не оскаржує законність наказу про своє звільнення 10 січня 2020 року №25/к, а просить суд поновити його на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд наголошує, що згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд вважає, що звільнення позивача із посади на підставі статті 38 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Правових підстав для поновлення позивача на посаді судом не встановлено, адже поновлення на посаді може бути застосовано у випадку незаконного звільнення працівника, що не було доведено позивачем та не знайшло свого підтвердження матеріалами справи.

У зв`язку із наведеним, не підлягає задоволенню і похідна позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки порушення прав позивача не підтверджено.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Не підлягає задоволенню позов і в частині відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки позивачем не надано доказів заподіяння моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а тому підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди немає.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір не відшкодовується.

Керуючись ст. ст. 2, 40, 139, 147-149, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 103, ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Світлана ЗАХАРЧУК