ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/140/23Головуючий по 1 інстанції
Справа № 711/5198/22 Категорія: 311020000 Казидуб О.Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

За участі секретаря Ярошенка Б.М.

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ;
відповідач КП «Черкасиелектротранс» ЧМР

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 листопада 2022 року, ухваленого під головуванням судді Казидуб О.Г. у приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси 24.11.2022 року, повний текст рішення складений 30.11.2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Черкасиелектротранс» Черкаської міської ради про поновлення нарахування та виплати середнього заробітку за весь час військової служби у Збройних Силах України на час воєнного стану, -
в с т а н о в и в :

17.10.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Комунального підприємства «Черкасиелектротранс» Черкаської міської ради (надалі за текстом - КП «Черкасиелектротранс» ЧМР) про поновлення нарахування та виплати середнього заробітку за весь час військової служби у Збройних Силах України на час воєнного стану.
Позовна заява мотивована позивачем ОСОБА_1 тим, що він згідно наказу КП «Черкасиелектротранс» ЧМР від 29.10.2021 року № 334-к прийнятий на роботу на посаду водія тролейбуса (маневрового) 2 класу у дільниці електротранспорту.
Позивач посилається у позовній заяві, що з 24 лютого 2022 року, він, як військовослужбовець Збройних Сил України, проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі за текстом - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), виконує (несе) обов`язки військової служби та військові обов`язки у воєнний стан (особливий правовий режим).
Згідно наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 від 24.02.2022 року № 4-ОС «Про призначення військовозобов`язаних до складу роти охорони», відповідно до мобілізаційної директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 24.02.2022 року № 32/321/501/13т, Указів Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в «Україні» та № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» його призначено на визначену штатним розписом посаду.
24 лютого 2022 року згідно вищезазначеного наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач ОСОБА_1 посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.
Згідно Наказу КП «Черкасиелектротранс» ЧМР від 19.07.2022 року № 435-к працівникам, увільненим від роботи у зв`язку із призивом у відповідності до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 19 липня 2022 року припинено нарахування та виплату середнього заробітку.
На момент призову позивача до лав Збройних Сил України діяла норма ч. 3 ст. 119 КЗпП України, якою передбачався обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку працівникам, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
ОСОБА_1 просив суд зобов`язати КП «Черкасиелектротранс» ЧМР поновити позивачу з 19 липня 2022 року нарахування та виплату середнього заробітку на весь час військової служби у Збройних Силах України під час воєнного стану.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 листопада 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
В апеляційній скарзі акцентується увага скаржником на тому, що в момент призову ОСОБА_1 діяла норма ч. 3 ст.119 КЗпП України, якою передбачався обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку працівникам, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Ця норма припинила свою дію 19 липня 2022 року, тобто з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року, яким вказану гарантію виключено з ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Однак, норма щодо виплати середнього заробітку працівникам, призваними під час мобілізації у воєнний стан свою дію не припинила, вважає скаржник. Таким чином, особливий період перейшов у стадію «воєнного стану».

Скаржник ОСОБА_1 вважає, що у оскаржуваному судовому рішенні відсутнє посилання на те, що особливий період пов`язується з тривалістю мобілізації, у жовтні 2016 року закінчилось звільнення в запас військовослужбовців за призовом під час мобілізації на особливий період.
24.02.2022 року настав воєнний стан (особливий правовий режим) і аспекти трудових відносин мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану, ніж КЗпП України, зокрема, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року зміни, якими виключено гарантію збереження середнього заробітку (ч. 3 ст. 119 КЗпП України), вказує скаржник.

Скаржник ОСОБА_1 вважає, що при ухвалені оскаржуваного рішення судом першої інстанції не дотримано вимог законодавства, неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, складено висновки, які не відповідають матеріалам справи, порушено норми матеріального та процесуального права, а відповідачем не доведено свої заперечення.
Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, скаржник ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції повністю скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 листопада 2022 року та постановити нове, яким його позов задовольнити.
09 січня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від відповідача КП «Черкасиелектротранс» ЧМР надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача.
В обґрунтування доводів відзиву вказується, що поза межами мобілізації позивач ОСОБА_1 не зміг би проходити такий вид військової служби, як військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, оскільки такого виду військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації у воєнний стан чинним законодавством України не передбачено.
У відзиві звертається увага на те, що особливий період не може перейти у стадію воєнного стану, оскільки введення воєнного стану це умова/підстава настання особливого періоду.
КП «Черкасиелектротранс» ЧМР вважає, що судом першої інстанції оскаржуване рішення ухвалено з дотримання вимог ЦПК України щодо додержання норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене у відзиві на апеляційну скаргу, КП «Черкасиелектротранс» ЧМР просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.
Сторони повідомлені належним чином про дату, час, місце розгляду справи.
В судове засідання апеляційного суду з?явились позивач та представник відповідача.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, кожен підтримав вимоги апеляційної скарги та відзиву, поданих ними, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про поновлення нарахування та виплати середнього заробітку за весь час військової служби у Збройних Силах України на час воєнного стану, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог, вказавши що застосування положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»№ 2352-ІХ від 01 липня 2022 року є правомірним та законним, а відтак, і наказ відповідача від 19 липня 2022 року № 435 про припинення нарахування середнього заробітку позивачу ОСОБА_1 на період проходження ним військової служби у Збройних Силах України також є правомірним та законним, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає висновок таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних відомостей копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 згідно наказу КП «Черкасиелектротранс» ЧМР від 29.10.2021 року № 334-к прийнятий на роботу на посаду водія тролейбуса (маневрового) 2 класу у дільниці електротранспорту.
24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні».
24 лютого 2022 року строком на 90 діб в Україні оголошено та проведено мобілізацію відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію».
Відповідно до повідомлення Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , адресованого керівнику підприємства (установи) незалежно від підпорядкування та форми власності, військовозобов`язаний ОСОБА_1 24 лютого 2022 року призивається у відповідності до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України.
Як вбачається з витягу із наказу № 4-ОС від 24.02.2022 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по особовому складу), відповідно мобілізаційної директиви Головнокомандуючого Збройних Сил України від 24.02.2022 року № 32/321/501/13т та згідно Указів Президента України від 24.02.2022 року «Про проведення воєнного стану в Україні» та «Про загальну мобілізацію» - сержанта запасу ОСОБА_1 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_4 командира відділення взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 , ВОС НОМЕР_2 , вважати таким, що з 24 лютого 2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою, встановлено тарифний розряд 9 з посадовим окладом 3170 грн. на місяць, шпк молодший сержант.
03 березня 2022 року наказом № 73-к КП «Черкасиелектротранс» ЧМР у зв`язку з призовом на військову службу за загальною мобілізацією та відповідно до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і ст. 119 КЗпП України, увільнено від роботи ОСОБА_1 , водія тролейбуса (маневрого) 2 класу дільниці електротранспорту, з 24 лютого 2022 року до моменту звільнення (демобілізації) з військової служби під час мобілізації. Також, даним наказом збережено за ОСОБА_1 займану посаду і середню заробітну плату до дати фактичної демобілізації.
В подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації.
Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами ст. 5 ЦК України, згідно яких акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.
Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-
рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.
Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
У рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VІІІ зі змінами від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що за змістом ч. 1 ст. 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності.
Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. ?...?
Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.
В ухвалі від 9 липня 1998 року № 6-уп/98 Конституційний Суд України вказав на те, що з прийняттям нормативно-правового акта в новій редакції втрачають чинність норми акта в попередній редакції.
Конституційний Суд України у рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп роз`яснив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
Колегія суддів апеляційного суду окремо звертає увагу на те, що суспільні відносини не є сталими та постійно еволюціонують, потребуючи постійної зміни у їх правовому регулюванні. Тому норму ст. 58 Конституції України не можна розуміти в тому сенсі, що новими законами не можливе скасування чи погіршення прав та соціальних чи трудових гарантій громадян. У даному випадку відсутність ретроспективної дії закону полягає у відсутності у особи обов`язку повернути всі отримані до змін у законодавстві матеріальні блага, з використанням гарантій після їх скасування у встановленому чинним законодавством порядку.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції на час вступу ОСОБА_1 на військову службу) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі, шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року, яким внесено зміни до КЗпП України, зокрема, у ч. 3 ст. 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що Конституцією України встановлено загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
З 19 липня 2022 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року змінено регулювання трудових відносин осіб, які призвані на військову службу. Зокрема, за такими особами до дня фактичного звільнення з військової служби зберігається місце роботи і посада, у той час, як до внесення цих змін за особами, призваними на військову службу, зберігався ще і середній заробіток. Вказаний закон не містить застереження щодо скасування чи втрати чинності попередньої редакції ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Отже, з часу набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.
У зв`язку з цим із 19 липня 2022 року за такими особами не зберігається середній заробіток за місцем роботи на час проходження ними військової служби. Натомість їм виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наказ № 435-к від 19 липня 2022 року про припинення нарахування середнього заробітку позивачу ОСОБА_1 на період проходження ним військової служби у Збройних Силах України відповідає вимогам закону, внаслідок чого підстави для нарахування та виплати позивачу такого заробітку відсутні.
Суд першої інстанції вірно акцентував увагу на тому, що з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року роботодавець вправі припинити збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом.
Отже, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону, з ними повністю погоджується апеляційний суд.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено повністю.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та не підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з дотриманням норм процесуального законодавства, правильним застосовуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, та колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відмову в її задоволенні, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, то судовий збір за подання апеляційної скарги компенсується за рахунок Держави. Судові витрати покладаються на сторони.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 09.02.2023 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков