ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 760/15457/20

провадження № 61-6231св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Прилуцька Ніна Миколаївна, на постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І., від 13 березня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

2. Позовна заява мотивована тим, що 09 серпня 2012 року

ОСОБА_1 надав позику ОСОБА_2 , про що була складена відповідна розписка. Строк повернення позики було встановлено 14 серпня 2012 року, однак ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором не виконав, позику у встановлений строк не повернув, внаслідок чого ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення боргу з ОСОБА_2 .

3. Заочним рішення Солом`янського районного суду міста Києва

від 14 квітня 2016 року в справі № 760/22163/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 512 500 грн боргу.

4. ОСОБА_2 у добровільному порядку вказане рішення суду не виконав, тому з метою його примусового виконання було відкрито виконавче провадження.

5. 06 березня 2020 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він довідався, що ОСОБА_2 , маючи заборгованість, 07 жовтня 2012 року уклав зі своїм сином ОСОБА_3 договір дарування 1/4 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

6. Позивач вважав, що ОСОБА_2 , відчуживши майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після спливу строку повернення позики, діяв недобросовісно та зловживав своїми правами, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові права кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням та з метою його приховання.

7. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування 1/4 частки житлового будинку (літ. А), за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 07 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

8. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва, у складі судді Козленко Г. О., від 31 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування 1/4 частки житлового будинку (літ. А), за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 07 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вирішено питання розподілу судового збору.

9. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірний правочин укладений між близькими родичами, був вчинений ОСОБА_2 з метою уникнення боргу, на шкоду позивачу, а відтак відповідач діяв недобросовісно.

10. Відхиляючи заяви відповідачів про застосування позовної давності, суд першої інстанції вказав, що позивач про відчуження частки будинку ОСОБА_2 дізнався з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 06 березня 2020 року, адоказів протилежного відповідачами не надано.

Короткий зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду

11. Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

12. Колегія суддів, відмовляючи у задоволенні позову, виходила з недоведеності позивачемтого, що ОСОБА_2 , укладаючи оспорюваний правочин, мав намір на ухилення від виконання боргових зобов`язань шляхом укладання фіктивного договору дарування. Під час розгляду справи апеляційним судом встановлена реальність оспорюваного договору.

13. Апеляційний суд також врахував, що за договором дарування

ОСОБА_2 подарував лише 1/4 частку у праві спільної часткової власності на будинок, натомість у його власності залишалась інша 1/4 частина цього ж будинку, на яку було звернуто стягнення в порядку примусового виконання, що додатково підтверджує відсутність у ОСОБА_2 наміру ухилитись від виконання рішення суду про стягнення боргу за договором позики.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14. У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Прилуцька Н. М. просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2023 року, залишивши в силі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

15. 28 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат

Прилуцька Н. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2023 року.

16. Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

17. У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

18. Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

19. Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20, у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 13 травня 2020 року у справі № 372/3541/16-ц, від 28 листопада 2019 року у справі

№ 910/8357/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18,

від 11 листопада 2020 року у справі № 619/82/19, від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18,

від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

20. Крім того, посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо вирішення правовідносин, предметом яких є «законне очікування», як складова поняття майна у кредитних правовідносинах у розрізі Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

21. Вважає, що апеляційний суд в повній мірі не врахував того, що оспорюваний правочин укладений між близькими родичами (батьком та сином) після виникнення грошового зобов`язання у дарувальника, який був обізнаний про ризик звернення стягнення на належне йому майно.

22. Наголошує, що обдарований ніколи не проживав та не проживає у спірному будинку, який на даний момент перебуває у власності кількох осіб, що суттєво знижує його вартість та унеможливлює спільне проживання у ньому через те, що реалізація права володіння та розпорядження потребує згоди інших співвласників.

23. Стверджує, що боржник на момент отримання позики повідомляв кредитору про наявність права власності на частку житлового будинку, за рахунок якої у майбутньому можливо буде забезпечити звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості. Натомість 1/4 частина будинку, яка лишилась у власності боржника, не покриває усієї суми боргу.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

24. У червні 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких, посилаючись на законність та обґрунтованість постанови апеляційного суду, просять касаційну скаргу залишити без задоволення.

25. Наголошують, що укладання договору між близькими родичами саме по собі не є ознакою фіктивності правочину. Зазначають, що оспорюваний договір дарування є реальним, за яким ОСОБА_3 набув та зареєстрував за собою право власності на 1/4 частку житлового будинку, проживає в ньому, зареєструвавши за адресою будинку своє місце проживання.

ОСОБА_3 не був обізнаним про укладення батьком договору позики, на момент укладення договору дарування кредитором не було заявлено вимог про повернення позики, а сама розписка не містила дати повернення коштів.

26. Вважають, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду на які посилався заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.

Фактичні обставини справи встановлені судами

27. 09 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позивач надав ОСОБА_2 в борг 45 000 доларів США.

28. 07 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ревою Н. І., реєстровий номер 377, відповідно до якого ОСОБА_3 прийняв у дар від ОСОБА_2

1/4 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок (літ. А), сарай з погребом (літ. Б) та споруди (1-5), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

29. ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою.

30. 16 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

31. Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва

від 14 червня 2016 року у справі № 760/22163/15-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 512 500 грн та судовий збір - 5 125 грн. Справа в апеляційному порядку не переглядалась.

32. Вказаним рішенням суду встановлено, що в розписці від 09 серпня

2012 року кінцева дата повернення коштів не зазначена. ОСОБА_2 виконав свої зобов`язання перед позивачем частково, повернувши добровільно суму боргу в загальному розмірі 25 000 доларів США, що підтверджено розписками від 30 листопада та 27 грудня 2012 року. В іншій частині ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав і 11 грудня 2015 року позивач направив йому вимогу про повернення суми боргу у розмірі

20 500 доларів США.

33. 25 липня 2018 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за рішенням суду в справі № 760/22163/15-ц.

34. Постановою приватного виконавця від 19 листопада 2018 року передано стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом від 08 липня 2016 року 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер :72:267:0010, за адресою:

АДРЕСА_1 .

35. Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на 1/4 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок (літ. А), сарай з погребом (літ. Б) та споруди (1-5), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , 01 вересня 2016 року; інша 1/4 частка - за

ОСОБА_3 10 липня 2014 року на підставі договору дарування

від 07 жовтня 2012 року; а інша 1/2 частка - за ОСОБА_3 29 березня 2018 року на підставі договору дарування від 29 березня 2018 року.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

36. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

37. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

38. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

39. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

40. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717

ЦК України).

41. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

42. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203

ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

43. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

44. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

45. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку).

46. Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

47. Згідно з частиною першою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

48. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

49. У розглядуваній справі апеляційний суд, встановивши, що оспорюваний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а позивачем недоведено, що ОСОБА_2 , укладаючи оспорюваний правочин, мав намір ухилитися від виконання боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

50. Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду, оскільки як встановлено заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 червня 2016 року у справі № 760/22163/15-ц боргове зобов`язання виникло у 2012 році на підставі розписки, якою не визначена кінцева дата повернення коштів; до укладення оспорюваного договору дарування кредитор не вимагав повернути борг за договором позики, а після укладення договору дарування боржник добровільно сплатив кредитору в рахунок повернення позики 25 000 доларів США. Із вимогою про повернення коштів за договором позики ОСОБА_1 звернувся до позичальника 11 грудня 2015 року.

51. Верховний Суд також враховує, що після укладення оспорюваного договору у власності ОСОБА_2 залишилась цінне майно, на яке могло бути звернуто стягнення з метою повернення боргу, а саме 1/4 частина будинку та 1/4 земельної ділянки в АДРЕСА_1 .

52. Згідно постанови приватного виконавця від 19 листопада 2018 року у виконавчому провадження № 56850425 та відкритих відомостей сайту

ДП «Сетам», 1/4 частина земельної ділянки, належної ОСОБА_2 , була передана у власність стягувача ОСОБА_1 за ціною третіх електронних торгів, яка складає 355 267,50 грн. При цьому початкова ціна вказаного майна (лот № 298786) становила 507 525 грн, а розмір заборгованості стягнутої із ОСОБА_2 за рішенням суду у справі № 760/22163/15-ц становив 512 500 грн.

53. Сукупність вказаних обставин свідчить про відсутність наміру ОСОБА_2 при укладенні оспорюваного договору дарування ухилитись від виконання своїх зобов`язань за договором позики.

54. Доводи касаційної скарги про те, що обдарований за оспорюваним договором ніколи не проживав і не проживає у спірному будинку є недоведеними.

55. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою будинку, частку якого набув на підставі оспорюваного договору дарування. Відомості про наявність у нього іншого житла, чи його проживання за іншою адресою у матеріалах справи відсутні.

56. Посилання на те, що на даний момент будинок перебуває у власності кількох осіб, що суттєво знижує його вартість та унеможливлює спільне проживання у ньому, є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 ще на момент укладення договору позики не був єдиним власником будинку.

57. Колегія суддів також відхиляє посилання заявника на те, що боржник на момент отримання позики повідомляв кредитору про наявність права власності на частку житлового будинку, за рахунок якої у майбутньому можливо будо забезпечити звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості, але яка у подальшому зменшилась.

58. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не укладались правочини з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, а саме по собі отримання позики не обмежує боржника в розпорядженні власним майном, якщо не буде доведено, що такі дії вчиняються з метою приховання майна від звернення стягнення в рахунок погашення боргу та якщо у передбаченому порядку не буде спростована презумпція правомірності правочину.

59. Зважаючи на наведене, висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20, у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 13 травня 2020 року у справі № 372/3541/16-ц, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, від 11 листопада 2020 року у справі № 619/82/19, від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20,

від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, на які заявник посилається у касаційній скарзі.

60. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

61. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

62. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

63. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

64. Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

65. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

66. Верховний Суд, переглянувши постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскарженої постанови.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Прилуцька Ніна Миколаївна, залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович