Справа № 276/1018/23
Провадження по справі №2/276/244/23
31 серпня 2023 року смт. Хорошів
Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Бобра Д.О.,
секретаря судового засідання Свиридок А.В.,
представника позивача ОСОБА_1 (у режимі відеоконференції),
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-
В обґрунтування позову позивач зазначає, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 12.03.2013 було укладено договір позики на суму 308731, 75 грн., що підтверджується розпискою. В договорі (розписці) строк повернення позичених коштів не встановлений, у зв`язку з цим АБ «Соломонюк та Партнери» було направлено вимогу до відповідача з проханням повернути кошти. Однак, станом на день подачі позову, відповідачем не було здійснено повернення позичених коштів у сумі 308731, 75 грн.
Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20.06.2022 по справі №276/1552/18 про стягнення заборгованості позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 12.03.2013 у розмірі 469442 (чотириста шістдесят дев`ять тисяч чотириста сорок дві) гривні 08 копійок, з яких: основна заборгованість 308731,75 гривень, відсотки від суми позики 149442,19 гривень, 3 відсотки річних 1624,00 гривень, втрати від інфляції 9644,14 гривень. Проте, суми штрафних санкцій розраховано лише по 11.12.2018 рік включно, заяви про збільшення позовних вимог по справі №276/1552/18 позивачем не подавались. Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20.06.2022 по справі №276/1552/18 на сьогоднішній день не виконано. Позивач, посилаючись на норми ст. 1048 ЦК України вказує, що за період з 12.12.2018 по день звернення до суду з указаним позовом 31.05.2023 позивачем нараховано процентів від суми позики, виходячи з облікової ставки НБУ у розмірі 192691,15 грн. Також, позивач вважає, що з відповідача відповідно до вимог ст. 625 ЦК України за прострочення грошового зобов`язання підлягає стягненню за період з 12.12.2018 по 31.05.2023, 3% річних у розмірі 41386,87 грн та інфляційні втрати на суму 180121,45 грн. Також, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, зокрема судовий збір та витрати на правову допомогу, орієнтовний розрахунок яких складає 24141,99 грн.

Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 08.06.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи судом, а також про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву до суду не подавав. Представником відповідача 10.08.2023 до суду подано заяву про застосування строку позовної давності, в обгрунтування якої зазначив, що позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення заборгованості за період з 12 грудня 2018 року, а тому ним пропущено строки звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за неустойкою, процентами та інфляцією. У вказаній заяві представник відповідача просив проводити розгляд справи без участі сторони відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити у повному обсязі, не заперечував щодо проведення заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Також, зазначив, що докази про понесені позивачем витрати на правову допомогу будуть подані до суду протягом 5 днів після розгляду справи та після складення відповідних розрахунків і актів виконаних робіт.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 11-250сап21 (постанова від 21.10.2021) зазначила, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається зі змісту рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20.06.2022 по справі №276/1552/18 судом було встановлено, що 12 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, оформлений розпискою про отримання ОСОБА_3 в борг 308731,75 грн. З огляду на те, що в договорі (розписці) строк повернення позичених коштів не був встановлений, а борг не повернуто, АБ «Соломонюк та Партнери» в інтересах ОСОБА_2 звернулося до ОСОБА_3 з листом-вимогою від 17.08.2018 про повернення суми боргу та процентів за користування коштами, який направлено на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією. 07.09.2018 конверт повернувся, у зв`язку з неврученням його адресату.

За наслідками розгляду справи рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20.06.2022 по справі №276/1552/18 про стягнення заборгованості позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за договором позики від 12.03.2013 у розмірі 469442 (чотириста шістдесят дев`ять тисяч чотириста сорок дві) гривні 08 копійок, з яких: основна заборгованість 308731,75 гривень, відсотки від суми позики 149442,19 гривень (за період з 11.12.2015 по 11.12.2018), 3 відсотки річних 1624,00 гривень, втрати від інфляції 9644,14 гривень (за період з 08.10.2018 по 11.12.2018).

Щодо вимог позивач про стягнення процентів від суми позики у розмірі 192691,15 грн., то суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Як вказувалося вище, з огляду на те, що в договорі (розписці) строк повернення позичених коштів не був встановлений, а борг не повернуто, АБ «Соломонюк та Партнери» в інтересах ОСОБА_2 звернулося до ОСОБА_3 з листом-вимогою від 17.08.2018 про повернення суми боргу та процентів за користування коштами, а в подальшому 11.12.2018 до суду з позовом про стягнення суми позики та інших нарахувань.

Таким чином, з моменту пред`явлення позивачем вимоги у 2018 році про стягнення суми позики у розмірі 308731,75 гривень, відповідно до положень ст.ст. 1048-1050 ЦК України сплив строк користування позикою, а відповідно припинилося право позикодавця на нарахування процентів за користування такою позикою, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення процентів від суми позики у розмірі 192691,15 грн. за період з 12.12.2018 по 31.05.2023 є не обгрунтованою та задоволенню не підлягає.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про сплив позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову.

Зокрема, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Зазначений карантин введеного з 12.03.2020 Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року № 211 (із наступними змінами і доповненнями), який тривав до 30 червня 2023 року.

Оскільки з 12.12.2018 по день введення карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) 12.03.2020 року 3-річний строк, передбачений ст. 257 ЦК України, не сплив та був продовжений на строк дії такого карантину, позивачем позов пред`явлено у межах строку позовної давності.

При цьому суд враховує, що інфляційні втрати та 3 % річних не відносяться до неустойки, передбаченої ст. 549 ЦК України, мають іншу правову природу, оскільки вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, та на них поширюється загальна позовна давність у 3 роки.

Такий висновок суду ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц.

Разом з тим, згідно з п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Враховуючи наведені положення ЦК України, а також те, що борг відповідачем не повернуто, відтак, останній порушив грошове зобов`язання, а тому, в силу приписів ч.2 ст. 625 ЦК України, наявні підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язання та інфляційні втрати за період з 12.12.2018 по 23.02.2022. В цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню відповідно до наведеного нижче розрахунку.

Розрахунок 3% річних.

Отже, за період з 12.12.2018 року по 23.02.2022 року (включно), 3 % річних становить 29689 грн., із розрахунку: 308731,75 грн.(основний борг) х 3 х 1170 (дні прострочення грошового зобов`язання)/100/365.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

......

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

За період з 12.12.2018 по 23.02.2022

IIc (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.24690138

Інфляційне збільшення становить :

308 731,75 x 1.24690138 - 308 731,75 = 76 226,30 грн.

Враховуючи все вищезазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за період з 12.12.2018 по 23.02.2022 (включно) інфляційних втрат у розмірі 76 226,30 грн. та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 29689 грн., а всього в сумі 105915,3 грн.

Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в сумі 1059 грн.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76, 206, 211, 247, 258, 259, 263-265, 280 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 625, 1048-1050, п. 12, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 12.03.2013 у розмірі 105915 (сто п`ять тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) гривень 30 копійок, з яких: інфляційні втрати у розмірі 76226,30 грн. та 3% річних у розмірі 29689 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1059 (одна тисяча п`ятдесят дев`ять) гривень судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 04.09.2023.

Суддя Д.О. Бобер