ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2135/23 Справа № 209/1072/22 Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні Тепломережі" на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні Тепломережі" про зобов`язання виключення з обліку по особовому рахунку заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні Тепломережі" (далі КП КМР Центральні Тепломеоежі) про зобов`язання виключення з обліку по особовому рахунку заборгованості, мотивуючи його тим, що 27 жовтня 2021 року придбала квартиру, розташовану у АДРЕСА_1 . Після придбання нею зазначеної квартири та переоформлення особового рахунку на своє ім`я було виявлено, що на особовому рахунку № НОМЕР_1 обліковується заборгованість за спожиту теплову енергію попередніх власників квартири, послуги з яких надавалися підприємство КП КМР «Центральні Тепломережі».

Посилаючись на те, що законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників квартири за житлово-комунальні послуги, отримані до укладення договору купівлі-продажу квартири, якщо це прямо не передбачено договором купівлі-продажу, дії відповідача щодо переведення на неї заборгованості за період до 27 жовтня 2021 року є неправомірними і порушують її інтереси, як споживача, просила суд першої інстанції зобов`язати відповідача виключити з обліку по особовому рахунку № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 заборгованість за період до 27 жовтня 2021 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позивачу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено порушення будь-якого з її прав внаслідок дій чи бездіяльності підприємства. Вважає, що позивачем був обраний невірний спосіб захисту. Зазначає, що особовий рахунок оформляється на житлове приміщення, а не особу, отже переоформлюється лише ім`я власника квартири. Отримавши у власність квартиру останній взяв на себе обов`язок по сплаті боргу. Виключення з активів підприємства безнадійної заборгованості є господарською діяльністю підприємства. Чинним законодавством не встановлено механізму його списання. Позивачем не зазначено розмір заборгованості, що має бути виключено та конкретного її виду.

Позивачем було надано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині відмовлених позовних вимог, в іншій частині рішення не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом (стаття 367 ЦПК України).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої у АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2021 року. Право власності було зареєстровано державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Астаховою О.С. 27 жовтня 2021 року (а.с.8-9,10).

26 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до КП КМР "Центральні Тепломережі" з заявою, в якій просила списати з особового рахунку № НОМЕР_1 , за яким обліковується належна їй квартира, розташована у АДРЕСА_1 , заборгованість за спожиту теплову енергію за період до 27 жовтня 2021 року (а.с.11)

Згідно повідомлення про сплату за комунальні послуги, по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість за теплопостачання станом на 01 травня 2022 року складає 37 135,15 грн. (а.с.14).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу, а тому на позивача не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості за надані послуги теплопостачання квартири у АДРЕСА_1 , в період часу до 27 жовтня 2021 року, тобто до укладення договору купівлі-продажу квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 66,67,162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.

Проте, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна.

Подібні за змістом правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19 (провадження №61-3604св20), від 15 жовтня 2020 року у справі №522/19127/18 (провадження №61-20547св19).

При цьому у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19 (провадження №61-3604св20) зроблено висновок про те, що діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Договір купівлі-продажу від 27 жовтня 2021 року, згідно з яким ОСОБА_1 стала власником спірної квартири, не містить застережень про переведення боргу попереднього власника й не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні).

Отже, у справі, яка переглядається апеляційним судом, позивач не вчиняла правочинів щодо прийняття боргу з оплати послуг за теплову енергію попередніх власників вказаної квартири. На неї не може бути покладено обов`язок зі сплати заборгованості за послуги теплову енергію, надані відповідачем попереднім власникам, що нараховані до 27 жовтня 2021 року, тобто до укладення нею договору купівлі-продажу квартири.

Доводи апеляційної скарги, що на позивача не покладено обов`язку оплатити борги попереднього власника за отримані ним комунальні послуги, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, а також висновки суду апеляційної інстанції про те, що чинним законодавством не передбачено механізму списання боргів за отримані житлово-комунальні послуги, апеляційний суд уважає необґрунтованими, оскільки це суперечить принципу ефективного судового захисту.

Щодо вирішення питання про належний спосіб судового захисту у спірних правовідносинах апеляційний суд виходить із наступного.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, провадження №12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, провадження №14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, провадження №14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19, провадження №12-84гс20 та інших.

З урахуванням фактичних обставин цієї справи, вимога ОСОБА_1 про зобов`язання КП КМР «Центральні Тепломережі» виключити з обліку по особовому рахунку № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 заборгованість за період до 27 жовтня 2021 року, є обґрунтованою та відповідає критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення такої вимоги відновлює порушені права позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачем.

Аналогічний правовий висновок щодо способу судового захисту у подібних вимогах викладено Верховним Судом у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19 (провадження №61-3604св20), а також у постанові від 26 січня 2022 року у справі №201/11406/20 (провадження № 61-18079св21).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (провадження №14-53цс21), вирішуючи спір у справі хоча і з іншим предметом позову, аніж у справі, яка переглядається Верховним Судом, проте щодо подібного способу судового захисту, зазначила, що за визнання недійсною умови кредитного договору про плату за управління кредитом є підстави задовольнити вимогу про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість позивача. Така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України), а її задоволення ефективно захистить позивача у спірних правовідносинах (пункт 54).

У пункті 58 указаної постанови зазначено, що задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні Тепломережі" залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2023 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.