Справа № 161/629/23
Провадження № 2/161/1149/23
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2023 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Пушкарчук В.П.

при секретарі - Швед Н.В.

з участю: представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

12.01.2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 02.08.2021 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого він передав, а відповідачка прийняла земельні ділянки площею 0,1199 га, кадастровий номер: :03:001:0126, площею 0,0599 га, кадастровий номер: :03:001:2636 та площею 0,0599 га, кадастровий номер: :03:001:2638. На момент укладення даного правочину, на земельних ділянках, які є його предметом, також був розташований незавершений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що даний об`єкт нерухомого майна не був предметом договору купівлі-продажу, а тому такий фактично безоплатно перейшов до ОСОБА_4 , що не відповідає приписам ст. ст. 375, 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України. Враховуючи наведене, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок від 02.08.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ходачинським Р.О., зареєстрованим в реєстрі за № 448, а також стягнути з ОСОБА_4 судові витрати по справі.

10.02.2023 року представником відповідачки було подано до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень щодо позову остання зазначає, що при укладенні спірного правочину його сторони домовилися про усі істотні умови, а також вчинили взаємні дії для настання відповідних юридичних наслідків. Жодних відомостей про наявність на земельних ділянках житлової забудови позивач не надавав. Одночасно цим, до моменту укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок від 02.08.2021 року було проведено їх оцінку, результатом чого стало визначення їх ринкової ціни. Будь-які докази щодо початку чи завершення будівництва будинку не надано. Натомість, ОСОБА_4 особисто зверталася із заявою про початок будівельних робіт на придбаних нею земельних ділянках, про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна та виготовлення технічної документації. Таким чином, будь-яких правових підстав для визнання недійсним спірного правочину не існує, у зв`язку з чим у задоволенні позову просить відмовити повністю.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача у задоволенні позову просила відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 02.08.2021 року між було укладено договір купівлі-продажу земельних ділянок, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ходачинським Р.О. та зареєстрований в реєстрі за № 448. За умовами правочину продавець ОСОБА_3 передав, а покупець ОСОБА_4 отримала у власність земельні ділянки площею 0,1199 га, кадастровий номер: :03:001:0126, площею 0,0599 га, кадастровий номер: :03:001:2636 та площею 0,0599 га, кадастровий номер: :03:001:2638, які розташовані у с. Тарасове Луцького р-ну Волинської обл.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема його зміст не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, зокрема зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Дана презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки це не буде спростовано, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну.

Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах.

Позивач у своєму позові зазначає, що в момент укладення спірного договору купівлі-продажу земельних ділянок існувала обставина, яка перешкоджала їх відчуженню, оскільки на них знаходилося нерухоме майно, а саме незавершений будівництвом житловий будинок, право на який не перейшло до набувача земельної ділянки, що порушує вимоги ст. 120 ЗУ України.

Вищевказана обставина підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.04.2010 року в цивільній справі № 2-2875/10, яким за ОСОБА_5 визнано право власності на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, допитаний в ході розгляду справи свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що належний йому будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який він успадкував у 2010 році, розташований саме на земельних ділянках, які позивач відчужив ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Норми ч. 1 ст. 377 ЦК України повністю узгоджуються з положеннями ч. 1 ст. 120 ЗК України, якою встановлено, що в разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Отже, чинним законодавством закріплений принцип єдиної юридичної долі земельних ділянок та розташованих на них будівель і споруд. Суть цього принципу полягає у встановленні правової взаємозалежності між земельними ділянками та розташованими на них будівлями і спорудами, які вважаються окремими, самостійними об`єктами речових прав, з тим, щоб у випадках набуття та відчуження земельні ділянки та розташовані на них будівлі і споруди поділяли єдину юридичну долю, тобто мали однаковий власнісний статус та перебували у володінні й користуванні однієї особи.

Як встановлено судом, при укладенні правочину щодо земельних ділянок площею 0,1199 га, кадастровий номер: :03:001:0126, площею 0,0599 га, кадастровий номер: :03:001:2636 та площею 0,0599 га, кадастровий номер: :03:001:2638, які розташовані у с. Тарасове Луцького р-ну Волинської обл., доля об`єкту незавершеного будівництва, який знаходиться на них та розташований за адресою: АДРЕСА_1 , його сторонами вирішеною не була, а тому таке майно фактично безоплатно перейшло до ОСОБА_4 .

Існування вищевказаних обставин свідчить про наявність порушення вимог ст. ст. 375, 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, що у розумінні ст. ст. 203, 204, 215 ЦК України, є підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу від 02.08.2021 року недійсним.

При цьому, доводи сторони відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву, в жодній мірі не спростовують встановлені в ході розгляду справи обставини.

Також, суд вважає за необхідне наголосити, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України) та при виборі контрагента та визначенні умов договор сторони є вільними в його укладенні (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду з даним позовом, у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 81, 263 ЦПК України, на підставі ст. 375 ЦК України, ст. 120 ЗК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок від 02 серпня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ходачинським Р.О., зареєстрований в реєстрі за № 448 за яким ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 прийняла у власність земельні ділянки площею 0, 1199 га - кадастровий номер :03:001:0126, площею 0, 0599 га - кадастровий номер :03:001:2636 і площею 0, 0599 га - кадастровий номер :03:001:2638.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складений 14 серпня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук