Справа № 308/8073/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

30 серпня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Шумило Н.Б.

за участю секретаря судового засідання - Кравчук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгород в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Відділ реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад обставин справи

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

У позовній заяві позивач посилається на те, що 19.10.1991 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб. Сімейне життя не склалося у зв`язку з чим 23.12.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського управління юстиції Закарпатської області даний шлюб розірвано. За власні кошти та вже не перебуваючи у родинних зв`язках із відповідачем, позивач придбала квартиру за адресою АДРЕСА_2 . 14.05.2014 року позивачка, на прохання відповідача, дозволила йому тимчасово зареєструватися у спірній квартирі.

Вказано, що позивач є власником квартири за адресою АДРЕСА_2 , відповідач є зареєстрований за даною адресою, але довгий час там не проживає, що підтверджується актом про відсутність (не проживання) особи. Відповідач не проживає у зазначеній квартирі приблизно з 2021 року. Позивач у родинних відносинах із відповідачем на момент покупки квартири, ні в момент реєстрації відповідача, ні на день подання позовної заяви, не перебуває. Будь-якої участі у витратах на утримання квартири відповідач не бере, спільного господарства сторони не ведуть. Реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу реалізувати своє право власності у повній мірі, порушує її право на вільне розпорядження своєю власністю та створює перешкоди в користуванні житловою площею. Крім того, відповідач не проживає в квартирі, не сплачує за комунальні послуги та не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. На підставі викладеного просить позов задовольнити.

Процесуальні дії по справі, заяви сторін

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.05.2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с.23). 08.06.2023 на адресу суду від представника позивача надійшла заява на усунення недоліків.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.06.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін (а.с. 37-38).

Позивач в судове засідання 30.08.2023 не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання, була повідомлена належним чином. При цьому, 25.07.2023 до суду поступила заява від представника позивача адвоката Пересоляка О.С., в якій просить розглядати дану справи без участі позивача та її представника.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторони позивача, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України.

Відповідач у судове засідання 30.08.2023 повторно не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзиву не подавав.

Представник третьої особи без самостійних вимог: Відділ реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення судового засідання чи розгляду справи за його відсутності до суду не надходило.

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що 23.12.2003 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського управління юстиції Закарпатської області було розірвано шлюб, про що зроблено запис №428 (а.с. 9).

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 05.04.2006 р., витягу з Державного реєстру правочинів 05.04.2006 р. (індексний номер витягу 2249051), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.04.2023 року (індексний номер витягу 328675231) ОСОБА_1 є власником квартири за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 10-13, 34-35).

З копії довідки Приватного підприємства «Ужгородський Будинковий Сервіс» від 13.04.2023 р. №85 та акту про відсутність (не проживання) особи (осіб) за місцем реєстрації від 13.04.2023 р., ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 32-33).

Застосовані норми права, позиція суду та оцінка доводів

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особамає право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Крім того, згідно ч.1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Оскільки відповідач є колишнім чоловіком позивачки, зареєстрований у спірній квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності, при цьому не проживає у такій, тому може втратити право на користування житлом на підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України.

Крім того, згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом, з матеріалів справи встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач є зареєстрованим у спірній квартирі, однак в такій не проживає з 01 грудня 2021 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи довідкою та актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 13.04.2023, який підписаний сусідами, директором ПП «УжбудСервіс».

Суду не було надано жодних доказів на підтвердження укладення між відповідачем та позивачем будь-яких договорів, на підставі яких за ними б зберігалося право користування спірним житлом також надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи.

Із змісту позовної заяви слідує, що реєстрація відповідача у спірній квартирі належній позивачу на праві приватної власності порушує права останнього передбачені ст. ст. 317, 119, 321 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном.

Стаття 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як убачається з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Суд, також оцінює вимоги позивача про визнання припиненим права відповідача на користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і вважає, що припинення права користування відповідачем спірною квартирою відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач не є членом сім`ї позивача, не проживає за зареєстрованим місцем проживання тривалий час, не бере участі в його утриманні, та не надав суду доказів щодо правових підстав користування спірним житлом.

З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, те, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації понад один рік, судом під час розгляду не встановлено поважності причини його відсутності чи наявність домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування квартирою, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

У відповідності до ч 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, витрати із сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 228, 229, 247, 258, 259, 263- 265, 273, 279, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391, 401-406 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Відділ реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер суду не відомий, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа без самостійних вимог: Відділ реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради, адреса місцезнаходження: 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, площа Поштова, 3, .

Повне заочне рішення суду складено 30 серпня 2023 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області Н.Б. Шумило