ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Галушко А.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2022 року, ухвалене суддею Чувановою А.М., повний текст рішення складено 13.09.2022 р., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання дій незаконними, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просила:

визнати незаконними дії «ПриватБанку» щодо блокування рахунків ОСОБА_1 : НОМЕР_1 (картка НОМЕР_2 ) та рахунку НОМЕР_3 (картка НОМЕР_4 );

стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» суму грошових коштів, які знаходяться на вказаних карткових рахунках на день прийняття рішення судом;

стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона протягом багатьох років була клієнтом АТ КБ «Приватбанк», користувалася кредитним та соціальним картковими рахунками. 29.12.2020 року ОСОБА_1 намагалася увійти в додаток «Приват24» для розпорядження власними грошовими коштами, які знаходилися на поточних карткових рахунках.

З повідомлення у вказаному додатку їй стало відомо, що її карткові рахунки: кредитний НОМЕР_1 (картка НОМЕР_2 ) та соціальний 7109 (картка НОМЕР_4 ) було заблоковано. Відповідач повідомив позивача, що нібито вона, на думку АТ КБ «Приватбанк», має відношення до політично значущого діяча, проте до якого саме, уточнено не було.

Однак ні вона, ні члени її сім`ї не підпадають під дію Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Дії АТ КБ «Приватбанк» призвели до повної неможливості користування послугами банку. Позивач не має змоги користуватися та розпоряджатися власними грошовими коштами, які наразі знаходяться на її рахунках. Зазначає, що рахунок НОМЕР_3 (картка НОМЕР_4 ) був відкритий для отримання соціальної допомоги допомоги при народженні її дитини ОСОБА_2 .

Станом на момент звернення до суду жодних кримінальних чи адміністративних проваджень з приводу підстав та порядку здійснення ОСОБА_1 фінансових операцій правоохоронними органами не порушувалось, ухвал та постанов про арешт коштів судом чи виконавчою службою не приймалося, а тому підстави для застосування положень Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» відсутні.

Крім того, вказувала, що за весь період блокування належних їй карткових рахунків банк не надав ані відомостей про те, що її дії пов`язані із здійсненням терористичної діяльності або щодо неї застосовано міжнародні чи інші правомірні санкції, ані інформації про те, на підставі яких документів цією фінансовою установою було встановлено факт ідентифікації ОСОБА_1 , як публічно значущої особи та її родинних відносин із вказаною особою.

Окрім того, припущення або сумніви банківської установи щодо походження грошових коштів, що надійшли на рахунки клієнта, не є підставою для застосування банком такої санкції, як призупинення видаткових операцій, а також блокування рахунків понад строки, встановлені законом.

Вказувала, що на момент подачі позову до суду на картковому рахунку НОМЕР_3 (картка НОМЕР_4 ) знаходиться 7211 гривень соціальної допомоги держави, вказані виплати будуть надходити на рахунок до грудня 2021 року включно. На рахунку НОМЕР_1 (картка НОМЕР_2 ) - 37 гривень особистих коштів.

Блокуванням вказаної карти відповідач не лише завдав її сім`ї моральної шкоди та виняткового дискомфорту, але і позбавив її малолітню дитину засобів до існування.

Зазначала, що внаслідок перенесених переживань та принижень погіршився стан здоров`я, вона була змушена неодноразово звертатися за допомогою до лікарів. Все це призвело до зміни усталеного способу життя, негативних життєвих емоцій та сварок у родині.

Моральну шкоду позивач оцінює в 50000 гривень, які просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій незаконними, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо блокування рахунків ОСОБА_1 : НОМЕР_1 (картка НОМЕР_2 ) та рахунку НОМЕР_3 (картка НОМЕР_4 ).

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 лютого 2023 року у цій справі вирішено питання про судові витрати у вигляді судового збору.

З рішенням суду першої інстанції від 08 вересня 2022 року не погодилась позивач ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким стягнути з ААТ КБ «ПриватБанк» суму грошових коштів, які знаходяться на вказаних карткових рахунках на день прийняття рішення судом, а також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень.

Позивач вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача коштів, які знаходяться на карткових рахунках НОМЕР_1 (картка НОМЕР_2 ) та НОМЕР_3 (картка НОМЕР_4 ) на день прийняття рішення судом, оскільки банк неправомірно позбавив її права користуватися коштами, які було заблоковано на рахунках, а також позбавив її дитину засобів існування, а отримання коштів у будь-який інший спосіб аніж за рішенням суду не виявляється можливим.

Крім того неправомірними діями відповідача їй завдана моральна шкода, розмір якої є обґрунтований та доведений у розмірі 50 000 гривень.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відзив від учасників справи не надходив.

Учасники судового процесу були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи шляхом надсилання судових повісток на їх електронні адреси.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Від представника відповідача АТ КБ « ПриватБанк» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із пребування їхнього представника у щорічній відпустці.

Проте вказане клопотання не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно достатті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вказаного висновку дійшов і Верховний Суд у справі №361/8331/18 в постанові від 01 жовтня 2020 року.

На підставі наведеного, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилася та повідомлялася завчасно і належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приватбанк». На її ім`я відкриті поточні карткові рахунки: кредитний НОМЕР_1 (картка НОМЕР_2 ) та соціальний 7109 (картка НОМЕР_4 ).

З листів АТ КБ «Приватбанк» від 23.03.2021 року, 20.05.2021 року (а.с.18-19, а.с.22-23) вбачається, що обслуговування позивача призупинено.

Позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталася з письмовими запитами до відповідача з приводу блокування карток (а.с.14,16, 20).

Листами АТ КБ «Приватбанк» повідомлено, що тимчасове зупинення банківського обслуговування є наслідком та встановлено у зв`язку із ненаданням ОСОБА_1 на запити банку інформації/документів, необхідних для належної перевірки.

Задовольняючи позов в частині визнання незаконними дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо блокування рахунків ОСОБА_1 : НОМЕР_1 ( картка НОМЕР_2 ) та рахунок НОМЕР_3 ( картка НОМЕР_4 ) районний суд виходив з того, що відповідач належним чином не обгрунтував правомірність блокування карткових рахунків, відкритих на ім`я позивача, а також на вимогу позивача, не вчинив відповідних дій щодо розблокування карткових рахунків.

Оскільки в діях позивача не було встановлено протиправності, що стало підставою для припинення обслуговування платіжних карток, районний суд дійшов висновку, що дії банку були неправомірними.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи в частині вимог про стягнення коштів з АТ КБ «ПриватБанк» районний суд виходив з того, що на день прийняття рішення суду відсутні правові підстави для стягнення цих коштів.

Відмовляючи в частині стягнення моральної шкоди, районний суд виходи з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження характеру та обсягу страждань внаслідок неправомірних дій відповідача.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновок районного суду з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорення. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій незаконними, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування свої вимог посилається на те, що вона є клієнтом АТ КБ «Приватбанк». На її ім`я відкриті поточні карткові рахунки: кредитний НОМЕР_1 (картка НОМЕР_2 ) та соціальний 7109 (картка НОМЕР_4 ).

З повідомлення в додатку « Приват24» їй стало відомо, що її рахунки заблоковано.

Обґрунтовуючи припинення обслуговування платіжної картки позивача, Банк посилається на те, що відповідно до п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Банк є суб`єктом первинного фінансового моніторингу. Відповідно о норм ст.11 Закону про ПВК/ФТ на Банк покладено обов`язок здійснювати заходи належної перевірки та визначення належності клієнта або кінцевого бенефіціарного власника клієнта до політично значущих осіб, членів їх сімей або пов`язаних із ними осіб.

Однак, правомірність блокування карткового рахунку є можливою лише у випадку подальшого вчинення банком дій, визначених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму», а також за умови дотримання строків зупинення фінансових операцій та блокування картки.

Такого висновку дійшов Верховний Суд, виклавши його у постанові від 30 січня 2019 року (справа №235/5583/16) та у постанові від 25.05.2022 року (справа №522/9367/19).

Згідно приписів ст. 23 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», суб`єкт первинного фінансового моніторингу, що здійснює або забезпечує здійснення фінансових операцій, має право зупинити здійснення таких операцій, якщо вони є підозрілими, та зобов`язаний зупинити такі фінансові операції у разі виникнення підозри, що вони містять ознаки вчинення кримінального правопорушення, визначеного Кримінальним кодексом України.

У день зупинення фінансової операції суб`єкт первинного фінансового моніторингу повідомляє спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку фінансову операцію, її учасників та про залишок коштів на рахунку клієнта, відкритому суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової операції, та у разі зарахування коштів на транзитний рахунок суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на такому рахунку в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється без попереднього повідомлення клієнта на два робочі дні з дня зупинення включно.

Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансових операцій, здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до семи робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкта первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронні органи, уповноважені приймати рішення відповідно до КПК України.

Спеціально уповноважений орган у разі виникнення підозр може прийняти рішення про зупинення видаткових фінансових операцій на строк до семи робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. У такому разі суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний в день отримання, але не пізніше 11 години наступного робочого дня після отримання відповідного рішення, повідомити спеціально уповноваженому органу про залишок коштів на рахунку клієнта, фінансові операції (кошти) за яким були зупинені, та у разі зупинення фінансових операцій на транзитних рахунках суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках у межах зарахованих сум.

У разі прийняття рішення відповідно до частин другої і третьої цієї статті спеціально уповноважений орган протягом строку подальшого зупинення відповідних фінансових операцій або зупинення видаткових фінансових операцій проводить аналітичну роботу, збирає необхідну додаткову інформацію, обробляє, перевіряє, аналізує її та у разі, якщо за результатами перевірки: ознаки легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, або вчинення іншого кримінального правопорушення, не підтверджуються, спеціально уповноважений орган зобов`язаний негайно, але не пізніше наступного робочого дня, скасувати своє рішення про подальше зупинення відповідних фінансових операцій або зупинення видаткових фінансових операцій та повідомити про це суб`єкта первинного фінансового моніторингу; є мотивовані підозри, - спеціально уповноважений орган приймає рішення про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій), готує і подає відповідний узагальнений матеріал або додатковий узагальнений матеріал правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, та в день прийняття такого рішення інформує відповідного суб`єкта первинного фінансового моніторингу про дату закінчення строку зупинення відповідних фінансових операцій.

Строк зупинення відповідних фінансових операцій продовжується спеціально уповноваженим органом з наступного робочого дня після подання відповідного узагальненого матеріалу або додаткового узагальненого матеріалу за умови, що загальний строк такого зупинення не перевищуватиме 30 робочих днів.

Спеціально уповноважений орган у день отримання від правоохоронного органу інформації, передбаченої абзацами п`ятим і шостим цієї частини, зобов`язаний скасувати своє рішення про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій) та повідомити про це суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу поновлює проведення фінансових операцій третього робочого дня з дня зупинення фінансової операції у разі неотримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу протягом строку, передбаченого частиною першою цієї статті, рішення спеціально уповноваженого органу про подальше зупинення фінансової операції; негайно, але не пізніше наступного робочого дня після дня отримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу протягом строку, зазначеного в рішенні спеціально уповноваженого органу про подальше зупинення відповідних фінансових операцій відповідно до частини другої цієї статті або про зупинення видаткової фінансової операції відповідно до частини третьої цієї статті, повідомлення про скасування спеціально уповноваженим органом такого рішення, але не пізніше 31 робочого дня з дня зупинення фінансової операції; наступного робочого дня після дати закінчення строку зупинення відповідних фінансових операцій, зазначених у рішенні спеціально уповноваженого органу про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій); негайно, але не пізніше наступного робочого дня після дня отримання суб`єктом первинного фінансового моніторингу доручення спеціально уповноваженого органу відповідно до частини третьої статті 31 цього Закону про поновлення фінансових операцій, зупинених на виконання відповідного запиту уповноваженого органу іноземної держави.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу не пізніше наступного робочого дня після поновлення проведення фінансових операцій інформує про це спеціально уповноважений орган.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу на письмовий запит клієнта повідомляє йому у письмовій формі номер та дату рішення спеціально уповноваженого органу про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій).

Зупинення та поновлення здійснення фінансових операцій відбуваються у порядку, визначеному суб`єктами державного фінансового моніторингу, які здійснюють державне регулювання і нагляд за діяльністю суб`єктів первинного фінансового моніторингу, або Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у межах їх повноважень.

Прийняття спеціально уповноваженим органом рішень про зупинення (подальше зупинення, продовження зупинення) відповідних фінансових операцій, зупинення чи поновлення проведення або забезпечення моніторингу фінансової операції відповідної особи на виконання запиту уповноваженого органу іноземної держави та доведення рішень чи доручень спеціально уповноваженого органу до суб`єкта первинного фінансового моніторингу, ліквідатора, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснюються у порядку, що встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Строки зупинення фінансових операцій суб`єктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом, зазначені у частинах першій - третій та дев`ятій цієї статті, є остаточними та продовженню не підлягають.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази дотимання банком вищекзаних вимог, а також здійснення позивачем незаконних операцій, на підставі яких було заблоковано її рахунки.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено статтею 387 ЦК України.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відтак вірним є висновок суду у тому, що ухилення АТ КБ «ПриватБанк» від розблокування карткових рахунків АТ КБ «ПриватБанк», відкритих на ім`я ОСОБА_1 , є незаконними та безпідставними, оскільки відповідно до вимог ст. 1066 ЦК України банк використовує кошти клієнта, гарантуючи його право безперешкодного розпоряджання ними. Банк не має права встановлювати непередбачені договором чи законом обмеження права клієнта розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Щодо позовни вимог про стягнення АТ КБ «ПиватБанк» грошових коштів, які знаходяться на карткових рахунках слід зазначити наступне.

Так, відповідно до правил статей 2,5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.

Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в тому числі, про стягнення грошових коштів, обгрунтовуючи вимоги тим, що її карткові рахунки незаконно було заблоковано.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту у даній справі буде не стягнення коштів, а усунення перешкод у користуванні рахунками відкритими у АТ КБ «Приватбанк» та зобов`язання розблокувати вказані рахунки, оскільки розблокування карток надає позивачу право вільного доступу та розпорядження його грошовими коштами, які знаходяться на даних рахунках.

Щодо вимог відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі", зазначається, що "з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги". Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оскільки матерілами справи встановлено, що дії АТ КБ « ПриватБанк» щодо заблокування карткових рахунків ОСОБА_1 є неправомірними, що спричинило позивачці моральних страждань, які полягають у неможливості протягом тривалого періоду часу користуватися грошовими коштами, які перераховуються їй як соцільні виплати на дитину до досягнення нею трирічного віку, наявні підстави для відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості колегія суддів вважає обґрунтованим розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача з відповідача АТ КБ « ПриватБанк» в розмірі 5 000 гривень .

Враховуючи викладене, рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог слід скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення по суті заявлених вимог.

Керуючись статтями 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. п. 3, 4; 382-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2022 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні рахунками, відкритими у Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк», зобов`язавши Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» розблокувати рахунки ОСОБА_1 : № НОМЕР_1 (картка НОМЕР_2 ); № НОМЕР_3 (картка НОМЕР_4 ).

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн (п`ять тисяч гривень).

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 вересня 2022 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 31.07.2023 року

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді: Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук