КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1167/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представників ОСОБА_1 - адвокатів Новікова Іллі Сергійовича та Лазаренко Ельвіри Олександрівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 серпня 2022 року (суддя Романишена І.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною,

встановив:

у червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, яка була розповсюджена відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_4 року в ефірі ток-шоу «ІНФОРМАЦІЯ_5 » та додатково поширена відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_6 року на власному YouTube-каналі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про те, що ІНФОРМАЦІЯ_7».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року на телеканалі «Україна» в прямому ефірі транслювалось суспільно-політичне ток-шоу «ІНФОРМАЦІЯ_5 » за участю відповідача, який під час свого публічного виступу, серед іншого, висловлювався щодо обставин ІНФОРМАЦІЯ_8. Вказані висловлювання, поширені відповідачем, містять недостовірну інформацію та наносять шкоду його честі, гідності та діловій репутації.

Крім того позивач стверджував, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року відповідач додатково опублікував на веб-сайті відеохостингу «YouTube» на YouTube-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_1 » фрагмент запису вказаного ток-шоу під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_9» і станом на день подання позовної заяви, відеоматеріал, розміщений на YouTube-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_1 » і надалі доступний необмеженому колу осіб.

Позивач зазначав, що відповідач безпосередньо назвав його по імені у останньому зі своїх висловлювань, які побудовані таким чином, що окремі елементи продовжують і взаємно доповнюють один одного, створюючи разом єдине твердження. У сукупності це виключає будь-яку можливість розумно сприймати висловлювання відповідача в кожній з їх частини як такі, що стосуються не позивача.

Позивач посилався на те, що загальновідомим фактом є те, ІНФОРМАЦІЯ_10.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_11.

Також позивач зазначав, що враховуючи, що відповідачем було поширено недостовірну інформацію щодо нього, яка завдає шкоду його честі, гідності та ділової репутації, він вважає відповідним способом захисту свої немайнових прав визнання судом інформації, яка поширена відповідачем, недостовірною.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 4 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представники ОСОБА_1 - адвокати Новіков І.С. та Лазаренко Е.О. просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву.

Представники позивача зазначають, що факт оприлюднення спірних висловлювань відповідачем під час судового розгляду останнім не заперечувався і був встановлений судом на підставі наданих позивачем доказів. Відповідач також підтвердив, що мова йшла виключно про події травня-червня 2014 року. Таким чином, спір між сторонами був зведений до інтерпретації та юридичної оцінки наведених висловлювань у встановленому судом контексті.

Представники позивача стверджують, що висновок суду про відсутність у матеріалах справи доказів того, що позивач скористався своїм правом на відповідь, важко визнати доречним, оскільки позивач ніколи не мав наміру ним скористатись і це не є ані предметом позову, ані необхідною за законом досудовою процедурою.

Представники позивача зазначають, що суд помилково дійшов до висновку, що спірні висловлювання по формі та змісту є оціночними судженнями, а не твердженнями фактичного характеру, оскільки така інтерпретація можлива лише у випадку, якщо пристати на пояснення відповідача, що його спірні слова не є єдиним за предметом висловлюванням, а двома різними, і стосуються різних осіб, і що наведені в позовній заяві речення мають сприйматись і тлумачитись слухачем окремо одне від одної. Таке штучне розділення не виникає з контексту промови і не підтверджується матеріалами справи.

Також представники позивача посилаються на те, що у оскаржуваному рішенні суду не пояснюється, чому словам «я считаю» у останньому реченні спірних висловлювань суд надав більше значення, ніж словам «я знаю» в першому реченні. Загальний тон зауважень відповідача, який, як вірно зауважив суд, треба брати до уваги, в жодний спосіб не свідчить про спробу відповідача «ставити свою думку під сумнів».

Представники позивача вважають помилковими висновки суду про те, що не зазначення відповідачем дату, номеру угоди, порядку її укладення тощо начебто унеможливлює перевірку обставин на предмет їх відповідності дійсності, оскільки припущення суду, що злочинні угоди, подібно як офіційні міждержавні договори, повинні мати якусь нумерацію і встановлений порядок укладення, очевидно абсурдне і навіть не висувалося відповідачем в своїх поясненнях. Також представники позивача зазначають, що не менш абсурдною є спроба суду першої інстанції встановити новий для судової практики за статтями 275, 277 ЦК України цивільно-кримінальний стандарт перевірюваності спірних висловлювань, відповідно до якого публічне твердження про скоєння особою конкретного злочину має вважатись особистою думкою, якщо тільки воно не містить всіх деталей, які мають бути встановлені досудовим розслідуванням.

Також представники позивача стверджують, що суд застосував практику ЄСПЛ всупереч тому, що обставини даної справи суттєво відрізняються від обставин справ, які розглядав ЄСПЛ і на які послався в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції.

Крім того представники позивача посилаються на те, що у даному позові позивач не вимагає ані матеріального відшкодування, ані компенсації судових витрат, ані навіть публікації відповідачем спростування недостовірної інформації. Йдеться виключно про такій спосіб захисту права як визнання судом інформації недостовірною, що не має матеріального впливу на відповідача та його професійну діяльність. За будь-яких умов це не можна визнати втручанням у свободу слова.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Рябченко В.В. просить залишити рішення суду без змін, посилаючись на те, що під час політичного ток-шоу відповідачем були висловлені свої думки стосовно захоплення та звільнення міста Маріуполь у травні-червні 2014 року, які сформувалися у результаті спілкування безпосередньо з військовими полка « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та Збройних Сил України, зокрема, з інтерв`ю ОСОБА_9 , тому поширена відповідачем інформація носить виключно оціночний суб`єктивний критичний характер стосовно публічної особи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача - адвокатів Новікова І.С. та Лазаренко Е.О., які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача - адвоката Рябченка В.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року на телеканалі «Україна» в прямому ефірі транслювалось суспільно-політичне ток-шоу «ІНФОРМАЦІЯ_12» за участю ОСОБА_3 , який під час свого публічного виступу, висловлювався, зокрема, щодо обставин захоплення і звільнення міста Маріуполя Донецької області, які відбувалися в травні-червні 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року відповідач додатково опублікував на веб-сайті відеохостингу «YouTube» на YouTube-каналі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » фрагмент запису вказаного ток-шоу.

З наявного в матеріалах справи відео-запису судом встановлено, що ОСОБА_3 зазначив (мовою оригіналу):«ІНФОРМАЦІЯ_13».

Позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію наступну інформацію (мовою оригінала): «ІНФОРМАЦІЯ_14».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду не доведено факту вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширені інформації, яка у відповідності до вимог закону може мати статус «недостовірної», такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, оскільки відповідач висловив оціночні судження щодо публічної особи, які не підлягають спростуванню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію»

оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 12 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, враховує положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, у більшості випадків з власної ж волі, автоматично збільшує рівень тиску на їхню приватність.

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що поширена відповідачем інформація містить ознаки особистих його суджень, вираженням його суб`єктивної думки.

Аналіз спірної інформація, а також порядок її викладення, звернення відповідача під час свого виступу до ОСОБА_9 , як свідка подій, які відбувалися у м. Маріуполь у травні-червні 2014 року, дає підстави для висновку, що відповідач висловлював свою думку, а не зазначав фактичні дані.

Крім того, позивач зазначає, що Президентом України він став у червні 2014 року, а відтак підстав вважати, що висловлювання відповідача (мовою оригіналу) «ІНФОРМАЦІЯ_15 » стосується саме позивача, немає.

Доводи апеляційної скарги, що спірні висловлювання відповідача необхідно сприймати як єдину інформацію, яка стосується саме ОСОБА_1 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідач, як автор інформації, вказану обставину спростовує, а позивачем та його представниками доказів протилежного суду не надано.

Колегія суддів вважає, що сам відповідач під час свого виступу зазначив, що наведена ним інформація є його думкою, а отже, повинна сприйматися суспільством, як суб`єктивні судження відповідача і протилежного під час судового розгляду встановлено не було.

Посилання у апеляційній скарзі, що загальний тон зауважень відповідача не свідчить про спробу відповідача «ставити свою думку під сумнів», не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки кожна особа має право бути впевненою у правоті своїх висновків стосовно певних обставин та не обмежена викласти свої думки, як оціночні судження, і законодавець такого права не обмежив, а навпаки визначив, що

оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно врахована практика Європейського суду з прав людини, враховуючи, що позивач є публічною особою.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

Разом з цим, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

З аналізу вказаних рішень випливає, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Отже, суд першої інстанції правильно врахував практику Європейського суду з прав людини при вирішенні даного спору.

Доводи апеляційної скарги, що у даному позові позивач не вимагає матеріального відшкодування та публікації відповідачем спростування недостовірної інформації, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про визнання спірної інформації недостовірною, оскільки, як вже зазначалося вище, спірна інформація є суб`єктивною думкою відповідача, його оціночними судженнями подій, які відбувалися у травні-червні 2014 року у м. Маріуполь, тому їх правдивість відповідач доводити не повинен, а суд не має правових підстав визнавати цю інформацію недостовірною.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представників ОСОБА_1 - адвокатів Новікова Іллі Сергійовича та Лазаренко Ельвіри Олександрівни залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 серпня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк