Справа № 354/637/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/914/23
Головуючий у 1 інстанції Остап`юк М.В.
Суддя-доповідач Мальцева
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.,

суддів: Луганської В.М., Максюти І.О.,

секретар Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2022 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Поляницької сільської ради, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ДП «Ворохтянське лісове господарство» про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України із позовною заявою до Поляницької сільської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0, 1507 га, без кадастрового номера, розташовану у селі Поляниця Івано-Франківської області, та витребування вказаної земельної ділянки у власність держави.

Позов обґрунтовано тим, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 19 від 13.06.2002, на підставі якого видано відповідачу ОСОБА_2 оспорюваний державний акт серії ІІ-ІФ № 042906 від 21.06.2002 року на право власності на спірну земельну ділянку, є фіктивним, не приймалося взагалі.

Факт незаконності передачі земель лісового фонду, у тому числі відповідачу ОСОБА_2 , встановлений за результатами розгляду кримінальної справи № 1-6/2011, порушеної відносно посадових осіб Поляницької сільської ради за ч.3 ст.28 ч.1 ст.366, ч.3 ст.28 ст.364, ч.1 ст.28 ч.1 ст.366 КК України.

Передана відповідачу спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство» на підставі державного акту на право постійного користування землею ІІ-ІФ № 002701 від 10.11.2001 та знаходиться у кварталі 23 виділ 27 Поляницького лісництва Ворохтянського державного лісового господарства.

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 (справа № 1-6/11, провадження 1/341/6/15) встановлено, що Поляницький сільський голова Соловчук Ю.В. та інженер-землевпорядник ОСОБА_3 , зловживаючи владою та службовим становищем, з корисливих мотивів, в особистих інтересах та в інтересах осіб, які бажали безоплатно отримати для індивідуального житлового будівництва земельні ділянки у с. Поляниця Яремчанської міської ради, всупереч вимог законодавства, за погодженням з начальником Яремчанського міського управління земельних ресурсів, склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 4 від 14.02.2002, № 32 від 12.09.2002, № 36 від 10.10.2002, № 40 від 15.11.2002, № 6 від 13.02.2003, № 27 від 10.07.2003 «Про вилучення земельних ділянок» у Поляницького лісництва Ворохтянського Держлісгоспу загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови».

В подальшому були підроблені рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради за 2002-2003 роки з додатками в частині передачі у приватну власність незаконно вилучених у ДП «Ворохтянське лісове господарство» земельних ділянок лісового фонду 105 фізичним особам, прізвища яких зазначені у постанові Галицького районного суду.

Також, упродовж 2002-2003 років сільський голова ОСОБА_4 , інженер-землевпорядник ОСОБА_3 , начальник Яремчанського міського управління земельних ресурсів ОСОБА_5 незаконно надали у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків землі державного лісового фонду 105 фізичним особам, в тому числі відповідачу ОСОБА_2 , які перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, рішення про вилучення яких Поляницькою сільською радою та виконавчим комітетом Поляницької сільської ради не приймались.

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 (справа № 1-6/11, провадження 1/341/6/15) посадових осіб Поляницької сільської ради звільнено від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження закрито. А цивільний позов Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» про стягнення завданих збитків державі залишено без розгляду із роз`ясненням про право на його пред`явлення в порядку цивільного судочинства.

Однак, станом на час подання позову, 07.09.2015, ні ДП «Ворохтянське лісове господарство», ні Державне агентство лісових ресурсів України не звернулося до суду із відповідними позовами.

Пред`явлення позову обумовлене необхідністю захисту інтересів держави та невжиттям суб`єктом владних повноважень необхідних заходів.

Тому прокурор, керуючись вимогами ЦПК України та Закону України «Про прокуратуру», звернувся до суду із вказаним позовом з метою захисту інтересів держави.

З огляду на те, що ОСОБА_2 отримав право власності на земельну ділянку на підставі фіктивного рішення, внаслідок чого земельну ділянку було вилучено у законного землекористувача ДП «Ворохтянське лісове господарство», земельна ділянка підлягає витребуванню у власність держави.

Прокурор також вважає, що оскільки рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 19 від 13.06.2002 не приймалося у встановленому порядку, тобто є фіктивним, воно не підлягає визнанню недійсним в суді. А тому просив визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ІФ № 042906 від 21.06.2002, виданий відповідачу ОСОБА_2 на підставі вказаного рішення, та витребувати у відповідача ОСОБА_2 спірну земельну ділянку площею 0,1507 га у власність держави.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2022 року позов Першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Поляницької сільської ради, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державне підприємство «Ворохтянське лісове господарство», про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1507 га, без кадастрового номеру, розташовану в с. Поляниця, право власності на яку посвідчується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ІФ № 042906 від 21.06.2002, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 16 - з чужого незаконного володіння у власність держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України.

У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ІФ № 042906 від 21.06.2002 року, виданого ОСОБА_2 на підставі рішення № 19 Поляницької сільської ради народних депутатів від 13.06.2002 року, відмовлено у зв`язку з обранням неналежного способу захисту.

На вказане рішення відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2022 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати стягнути з позивача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що практично як на єдину підставу позбавлення ОСОБА_2 права власності суд посилається на лист ДП «Карпатгеодезкартографія» від 01 жовтня 2004 року, що був отриманий прокуратурою області під час розслідування кримінальної справи.

В той же час суд зазначив, що факту підробки саме рішення № 19 від 13.06.2002, яким відповідачу було передано земельну ділянку, не встановлено.

Проте, інформація, викладена в листі ДП «Карпатгеодезкартографія» та постанові Галицького районного суду, не дозволяє встановити факт знаходження спірної земельної ділянки на землях лісгоспу (не вказано достатніх особових даних про фізичну особу, не наведено кадастрових номерів земельних ділянок, не зазначено на підставі чого проведено розбивку на квартали та ділянки).

Відтак, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що передана ОСОБА_2 у приватну власність спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства, а рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 13.06.2002 № 19 в частині передачі йому у приватну власність земельної ділянки (пункт 2 Додатку 3 до Рішення) було прийнято з порушенням чинного на той час законодавства.

Листом від 24.11.2015 Поляницька сільська рада повідомляла, що площа населеного пункту с.Поляниця з 10.11.2022 року збільшувалася вдвічі, а саме в 2002 році до 1730 га і у 2008 році до 2380 га. Цим же листом повідомлено, що станом на сьогодні належна відповідачу земельна ділянка знаходиться в межах с.Поляниця та згідно з генеральним планом села належить до земель садибної житлової забудови, що в свою чергу спростовує твердження прокурора про віднесення спірної земельної ділянки до земель лісового фонду.

Окрім того, у позові прокуратурою вказується про виділення відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки на уч.Стаїщі, тоді як в рішенні Поляницької сільської ради № 19 від 13 червня 2002 року «Про вилучення, надання та передачу земельних ділянок у приватну власність» зазначено уч.Вишні.

Сумнівність накладення спірної земельної ділянки на землі лісового господарства також підтверджується листом Поляницької сільської ради від 24.11.2015 р. № 761/02-70 та генпланом с.Поляниця.

Факт вилучення земельних ділянок з користування ДП «Ворохтянське лісове господарство» на користь Поляницької сільської ради також підтверджується листом відділу Держгеокадастру в Івано-Франківській області № 87/05-05/20 від 26.01.2016 р.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про належність спірної земельної ділянки до земель ДП «Ворохтянське лісове господарство» ґрунтується на припущеннях та є помилковим.

Висновок суду першої інстанції щодо незастосування наслідків пропуску позовної давності апелянт вважає помилковим, виходячи з наступного. Рішення Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради № 19 від 13 червня 2002 року, яким ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 0,1507 га у приватну власність, не було предметом розгляду у зазначеній судом кримінальній справі, яка завершилась прийняттям постанови Галицьким районним судом 14.03.2015 року. Обставини набуття відповідачем ОСОБА_2 земельної ділянки не були та і не могли бути досліджені у вказаній постанові, оскільки не були предметом доказування у кримінальній справі, а отже суд першої інстанції помилково застосував відлік перебігу строків позовної давності від прийняття даної постанови.

Окрім того, у позивача не було жодних обмежень чи законодавчих заборон щодо звернення з відповідним позовом в цивільному процесі відразу після того, як йому стало відомо про прийняття, на його думку, незаконного рішення Поляницькою сільською радою № 19 від 13 червня 2002 року.

Апелянт звертає увагу суду на те, що з часу надання йому земельної ділянки пройшло більше 20 років, про що позивачу було відомо з 2004 року з моменту порушення кримінальної справи. Позивач звернувся з позовом після закінчення встановленого законодавством трирічного строку.

ОСОБА_2 вважає, що позивач пропустив строки звернення до суду, про що ним була подана відповідна заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Всупереч висновку суду ОСОБА_2 зауважує, що має значний інтерес у збереженні земельної ділянки у власності та вважає, що витребування у нього земельної ділянки порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

У відзиві на апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури зазначено, що доводи апеляційної скарги є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, жодним чином не спростовують висновків суду, які лягли в основу оскарженого рішення, апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо правомірності розпорядження виконкомом Поляницької сільської ради спірною земельною ділянкою з підстав відсутності прав на неї Ворохтянського ДЛГ. Положеннями чинного законодавства органи місцевого самоврядування наділені повноваженнями щодо розпорядження землями саме комунальної власності. Спірна земельна ділянка входить до масиву земель, які перебувають на праві постійного користування у Ворохтянського ДЛГ на підставі державного акту на право постійного користування землею ІІ-ІФ № 002701 від 10.11.2001. Такого терміну як комунальна власність на земельну ділянку до 01.01.2002 року не існувало. Частиною 2 ст. 7 ЗК України ( в редакції від 18.12.1990) передбачено, що у постійне користування земля надається радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам. Ворохтянському державному лісогосподарському господарству передано у постійне користування земельну ділянку державної форми власності. Будь-яких випадків (фактів), визначених ст. 83 чинного ЗК України, передачі земель державної власності, які перебували у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство» у комунальну власність Поляницької сільської ради не було. У ході судового розгляду відповідачами не надано відповіді на питання, коли саме та на підставі чого масив земель, що перебуває у постійному користуванні Ворохтянського держлісгоспу, змінив форму власності з державної на комунальну у період з 10.11.2001 року по час виникнення спірних правовідносин.

Ні після вступу в силу ЗУ «Про розмежування земель державної та комунальної власності» від 05.02.2004, ні після зміни меж населеного пункту с.Поляниця розмежування земель державної та комунальної власності не було проведено, що підтверджено в ході судового розгляду безпосередньо представником Поляницької сільської ради.

Земельні ділянки с. Поляниця в натурі не встановлені, право власності Поляницької сільської ради на збільшену площу землі у встановленому ст.125 ЗК України та ст.14 зазначеного Закону не зареєстровано.

Земельні ділянки, за рахунок яких у 2002 та 2008 роках збільшені межі населеного пункту с.Поляниця, по даний час перебувають у державній власності.

Також позивач звертає увагу суду, що підставою позовних вимог у даній справі стала не незаконність рішення виконкому Поляницької сільської ради, а саме відсутність такого рішення. У зв`язку із цим безпідставно та передчасно давати будь-яку оцінку , у т.ч. в частині законності, рішенню, якого не існує.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на рішення Івано-Франківської обласної ради від 27.08.2002 та 17.01.2008 про збільшення території Поляницької сільської ради, оскільки в жодному з них не міститься будь-яких норм щодо вилучення чи передачі земель, що перебувають у користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство, третім особам (у тому числі Поляницькій сільській раді), а зміна площі населеного пункту с.Поляниця жодним чином не вплинула на право постійного користування землею ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Не відповідають дійсності твердження апеляційної скарги про недоведення факту перебування спірної земельної ділянки у постійному користуванні Ворохтянського ДЛГ, оскільки він встановлений безпосередньо у постанові Галицького районного суду від 04.03.2015, яка стала підставою для даного позову.

У даному випадку підставами позовних вимог є правові наслідки злочинних дій вказаних у постанові осіб, внаслідок яких земельні ділянки лісового фонду протиправно вибули із державної власності у власність приватних осіб. При цьому в тексті постанови прямо і однозначно вказано, що земельна ділянка, передана ОСОБА_2 , також входить до земель, що незаконно вибули з державної власності.

Таким чином, факт незаконного отримання відповідачами спірної земельної ділянки є таким, що встановлений судовим рішенням у кримінальній справі, та додаткового доведення у цивільній справі не потребує.

Щодо строків звернення до суду із даним позовом, то Державне агентство лісових ресурсів, висловлюючи свою позицію щодо позовних вимог, вказало, що про порушення інтересів держави у даній ситуації йому стало відомо саме з постанови Галицького районного суду у кримінальній справі від 04.03.2015. Доводи апелянта про те, що прокурору було відомо про існуюче порушення прав і це підтверджують внесення протестів прокурором, є безпідставними, не свідчать про обізнаність про факт підроблення рішення, на підставі якого відповідач отримав земельну ділянку. Сам по собі факт складання обвинувального висновку щодо ОСОБА_6 свідчить лише про вагомі підстави вважати, що вказана особа вчинила злочин тобто припускати винуватість особи, не більше. Тільки прийняттям остаточної постанови судом у кримінальному провадженні були встановлені обставини порушення прав держави. Тому до ухвалення постанови суду про встановлення вини посадових осіб, що підробили документи, у судовому порядку, у прокурора не було підстав для звернення до суду з цим позовом. Також не було таких підстав і для позивачів Національного агентства лісових ресурсів та ДП Ворохтянське лісгосподарство звертатися до суду, що залишено судом при прийнятті рішення поза увагою.

Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Яремчанського міського суду від 02.11.2022 року у вказаній справі без змін.

Представник відповідача - Поляницької сільської ради, відповідач ОСОБА_2 , представник Державного агентства лісових ресурсів України, представник третьої особи ДП «Ворохтянське лісове господарство» до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кухарука Т.А., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення прокурора Верешко М., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що факт вибуття спірної земельної ділянки з володіння держави поза її волею доведений позивачем, відповідач ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку з порушенням вимог законодавства, тому є правові підстави витребування від ОСОБА_2 спірної ділянки. При вирішенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку суд дійшов висновку, що такі вимоги не є ефективним способом захисту, тому відмовив в їх задоволенні.

Рішення суду в частині відмови в позові ніким не оскаржується, тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

З висновком суду про задоволення вимог про витребування земельної ділянки колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства перебували землі для ведення лісового господарства, площею 4358,5 га, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ № 002701, виданого на підставі рішення Поляницької сільської ради № 3 від 11.01.2001 (т.1, а.с. 22-24).

Наказом Державного комітету лісового господарства України № 87 від 03.04.2006 Ворохтянський держлісгосп був перейменований в 2006 році на ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Згідно зі Статутом ДП «Ворохтянське лісове господарство», затвердженим наказом Державного комітету лісового господарства України 26.11.2007, у редакції, яка розміщена на сайті Підприємства станом на день постановлення рішення судом першої інстанції, ДП «Ворохтянське лісове господарство» засноване на державній власності, належить до сфери управління Державного комітету лісового господарства України, який реорганізовано шляхом утворення у 2010 році Державного агентства лісових ресурсів України (Указ Президента України №1085/2010 від 09.12.2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади»).

В Положенні про Державне агентство лісових ресурсів України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2014 р. № 521, встановлено, що Державне агентство лісових ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства. До основних завдань Держлісагентства відноситься, зокрема, здійснення державного управління територіями та об`єктами природно-заповідного фонду в лісах підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління.

Таким чином, Державне агентство лісових ресурсів України здійснює державне управління територіями в лісах підприємств, що належать до сфери його управління, у тому числі ДП «Ворохтянське лісове господарство».

21.06.2002 ОСОБА_2 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ІФ № 042906, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 16 (т.1, а.с. 8).

З Державного акту вбачається, що на підставі рішення № 19 виконавчого комітету Поляницької сільської Ради народних депутатів від 13.06.2002, ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 0,1507 га, розташовану у с. Поляниця Яремчанської міської ради; цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Земельній ділянці кадастровий номер не присвоєно.

Згідно з листом Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру Державного комітету природних ресурсів України від 01.10.2004 №464 (далі - Лист) земельна ділянки, площею 0,1500 га, яка надана безоплатно у приватну власність відповідачу ОСОБА_2 , розташована у кв. АДРЕСА_1 , а.с. 173-175).

В пункті 3 рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 14.02.2002 № 4 «Про вилучення та надання земельних ділянок та зміну цільового призначення землі» Поляницькою сільською радою вирішено вилучити у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ земельну ділянку площею 1,2 га у кварталі 23 виділ 27 (т.2, а.с. 164), яка включає спірну земельну ділянку Відповідача.

23.03.2004 слідчим з ОВС прокуратури Івано-Франківської області Балитою Р.І. порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. У постанові йдеться, що службові особи Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, зловживаючи службовим становищем, діючи в інтересах третіх осіб, всупереч Генерального плану забудови с. Поляниця, в порушення вимог законодавства, протягом 2002-2003 років без розгляду на сесіях Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, незаконно вилучили із власності Ворохтянського держлісгоспу 40,69 га земель лісового фонду, без згоди державних органів лісового господарства, незаконно змінили їх цільове призначення, перевівши із земельних угідь лісового фонду в землі житлової та громадської забудови, та безоплатно надали їх у приватну власність 160 громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків. Внаслідок вищевказаних дій незаконно вилучено 40,69 га земельних угідь лісового фонду, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам (т.1, а.с.109).

Відповідно до висновку комісійної судово-земельної експертизи від 11.03.2005, проведеної у рамках вказаної кримінальної справи, який долучено як доказ і до матеріалів цієї справи, рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 4 від 14.02.2002, на підставі якого вилучено землю у кварталі 23 виділ 27 прийнято без дотримання процедури вилучення, надання та зміни цільового призначення земель лісового фонду (т.2, а.с. 169-172).

Саме у кварталі 23 діл. 27 розташована спірна земельна ділянка відповідача ОСОБА_2 (т.2, а.с. 174).

З матеріалів оглянутої судом у ході судового розгляду кримінальної справи № 1-6/11 (провадження 1/341/6/15) у шістнадцятьох томах, вбачається, що за результатами досудового розслідування уповноваженою особою складено обвинувальний висновок по кримінальній справі № 248436 про обвинувачення сільського голови с. Поляниця ОСОБА_4 за ст.ст. 365 ч. 3, 190 ч. 4, 364 ч. 2, 357 ч. 2, 366 ч. 2 КК України, інженера-землевпорядника ОСОБА_3 за ст.ст. 365 ч. 3, 366 ч. 2 КК України, начальника Яремчанського міського управління земельних ресурсів ОСОБА_5 за ст.ст. 364 ч. 2, 366 ч. 2 КК України, головного бухгалтера ОСОБА_7 за ст.ст. 190 ч. 4, 364 ч. 2, 366 ч.2 КК України, начальника відділення Державного казначейства в м. Яремча Мотрук М.С. за ст.ст. 190 ч. 4, 364 ч. 2 КК України, який затверджений 18.05.2005 року Прокурором Івано-Франківської області.

Кримінальна справа розглядалася Галицьким районним судом Івано-Франківської області.

Постановою Галицького районного суду від 04.03.2015 року, яка є кінцевим судовим рішенням, що набрало законної сили, було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, сільського голову с. Поляниця ОСОБА_4 , інженера-землевпорядника ОСОБА_3 , начальника Яремчанського міського управління земельних ресурсів Реміцьку О.М. (т.1, а.с. 12-33).

Зі змісту вказаної постанови Галицького районного суду вбачається, що сільський голова Соловчук Ю.В., інженер-землевпорядник ОСОБА_3 в особистих інтересах та в інтересах осіб, які бажали безоплатно отримати для індивідуального житлового будівництва земельні ділянки у с. Поляниця Яремчанської міськради, склали завідомо неправдиві офіційні листи виконавчого комітету Поляницької сільської ради про вилучення з державної власності та передачу сільській раді в землі запасу земельних ділянок державного лісового фонду; склали завідомо неправдиві рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про вилучення земельних ділянок Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ» загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови; склали завідомо неправдиві додатки до рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» фізичним особам, прізвища та ініціали яких вказуються у постанові суду.

В процесі судового розгляду по даній кримінальній справі №1-6/2011 встановлено, що всупереч вимог Земельного кодексу України, Лісового кодексу України, генерального плану забудови с. Поляниця, затвердженого рішенням сесії сільської ради від 30.01.2001, «Правил забудови населених пунктів області» від 12.11.2002, Закону України «Про планування та забудову територій», інженер-землевпорядник ОСОБА_3 та сільський голова Соловчук Ю.В. за погодженням з начальником управління земельних ресурсів ОСОБА_5 склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи - рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 4 від 14.02.2002, № 32 від 12.09.2002, № 36 від 10.10.2002, № 40 від 15.11.2002, № 6 від 13.02.2003, № 27 від 10.07.2003 «Про вилучення земельних ділянок» Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови. (т.2 а.с.164)

З метою перевірки обставин, викладених в позовній заяві, судом першої інстанції досліджено матеріали кримінальної справи №1-6/2011 (провадження № 1/341/4/16) у 16 (шістнадцятьох) томах та речові докази, що зберігаються при справі: технічну документацію у кількості 43 (сорок три) одиниці, протоколи засідань виконкому Поляницької сільської ради 2002 р. на 151 арк, протоколи сесії Поляницької сільської ради 2001-2002 р. на 169 арк., матеріали засідання виконкому з 11.07.-12.12.2002 р. на 201 арк., які зберігаються як речові докази при зазначеному вище кримінальному провадженні.

Технічної документації по складанню державного акту на право власності на землю на ім`я громадянина ОСОБА_2 суду не надано. Також судом не виявлено документів, які б свідчили про дотримання вимог законодавства при передачі ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у власність з дотриманням процедури, визначеної законодавством - в числі перевірених судом протоколів виконкому Поляницької сільської ради 2002 р., протоколів сесії Поляницької сільської ради 2001-2002 р., матеріалів засідання виконкому з 11.07.-12.12.2002 р..

Таким чином, матеріалами кримінальної справи доведено, що на підставі рішення № 4 від 14.02.2002, прийнятого з порушенням законодавства, Поляницькою сільською радою незаконно було вилучено у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ землю у кварталі 23 виділ 27, яку в подальшому передано безоплатно у приватну власність фізичним особам, у тому числі відповідачу ОСОБА_2 ..

При вирішенні спору суд керувався наступними нормами права.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 167, частиною першою статті 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За змістом положень частин першої та четвертої статті 56 ЦПК України, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор може звертатися до суду із заявами про захист державних чи суспільних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Статтею 19 ЗК України визначено категорії земель, зокрема, це землі лісогосподарського призначення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Згідно з частиною третьою статті 1 Земельного кодексу України використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом частин першої та другої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 18 ЗК України категорії земель України мають особливий правовий режим.

Відповідно до частини першої статті 57 ЗК України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам.

З урахуванням часу, коли виникли спірні правовідносини між сторонами, судом першої інстанції враховано і норми ст.ст. 55, 56 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, згідно з якими до земель лісового фонду належали землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Землі лісового фонду могли перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісового фонду загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Порядок використання земель лісового фонду визначався законом.

Чинне та той час земельне законодавством дозволяло органу місцевого самоврядування вилучати для суспільних та інших потреб земельні ділянки, надані у постійне користування, але при дотриманні чітко визначеної законодавством процедури.

Так, у відповідності до частин першої, другої статті 149 ЗК України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

За змістом положень статті 20 ЗК України (у діючій на той час редакції) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, законодавством чітко передбачалося, що при передачі громадянам чи юридичним особам земельної ділянки, в тому числі, лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства мають передувати рішення органу місцевого самоврядування про вилучення цієї земельної ділянки та про зміну її цільового призначення.

Порядок передачі земель лісового фонду та зміна цільового призначення земельних ділянок чітко визначений у законодавстві чинному на час надання відповідачу ОСОБА_2 спірної земельної ділянки. Так, за змістом положень статей 20, 149 ЗК України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, при передачі громадянам чи юридичним особам земельної ділянки, в тому числі, лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства мають передувати згода землекористувача на таке вилучення, рішення органу місцевого самоврядування про вилучення цієї земельної ділянки та про зміну її цільового призначення.

Також у статті 118 ЗК України визначена процедура набуття на праві власності у порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

У статті 21 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначалися наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. А саме, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Також статтями 154, 155 ЗК України передбачалася відповідальність органів місцевого самоврядування за порушення права власності на землю, за видання актів, які порушують права власників земельних ділянок.

Судом зауважено, що положення Земельного та Цивільного кодексів України були і є у вільному доступі, відтак, ні орган місцевого самоврядування, ні відповідач ОСОБА_2 не мали перешкод бути обізнаними про порядок вилучення та отримання безоплатно у приватну власність земельну ділянку, у тому числі, із лісового фонду і наслідки не дотримання встановленого законодавством порядку. Враховуючи розташування та природні характеристики, відповідач ОСОБА_2 не міг не усвідомлювати, що спірна ділянка належить до земель лісового фонду.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом положень статті 388 ЦК України якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, власник має право витребувати це майно від набувача.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Судом встановлено, що Державне агентство лісових ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, одним із основних завдань якого є здійснення державного управління територіями та об`єктами природно-заповідного фонду в лісах підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління. Ворохтянське державне лісогосподарське підприємство, яке володіло землями для ведення лісового господарства, до складу яких входила і спірна земельна ділянка, належало до сфери управління Державного комітету лісового господарства України, яке у 2010 році реорганізовано у Державне агентство лісових ресурсів України.

Аналізуючи докази у справі в розрізі наведених норм права і встановлених обставин, суд дійшов наступного висновку. Так, листом Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру Державного комітету природних ресурсів України від 01 жовтня 2004 року №464, зазначено, що земельна ділянки, площею 0,1500 га, надана безоплатно у приватну власність відповідачу ОСОБА_2 , розташована у кварталі 23 виділ 27 території земель лісокористування Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ. Згідно з матеріалами кримінальної справи рішення Поляницької сільської ради № 4 від 14.02.2002, яким вилучено землю у кварталі 23 виділ 27, є незаконним.

Такі обставини не спростовані відповідачами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов логічного обгрунтованого висновку, що вилучення спірної земельної ділянки у постійного користувача було здійснено з порушенням вимог законодавства.

Спірна земельна ділянка у встановленому порядку органом місцевого самоврядування не вилучалась, зміна її цільового призначення у передбаченому законом порядку не здійснювалась, відтак, при передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 . Поляницькою сільською радою було порушено вимоги законодавства щодо вилучення земельної ділянки лісового фонду у постійного користувача - Ворохтянського державного лісового господарства.

Відповідно, пункт 2 додатку 3 рішення Поляницької сільської ради №19 від 13.06.2002, яким передано у приватну власність земельну ділянку у кварталі 23 виділ 27 лісового фонду ОСОБА_2 , та державний акт, виданий на підставі цього рішення, не відповідає положенням законодавства, так як передано земельну ділянку, вилучення якої у постійного користувача відбулося з порушенням законодавства. (т.2 а.с 133)

Отже, вилучення спірної земельної ділянки з лісового фонду відбулося з порушенням вимог законодавства, і держава не розпорядилася спірною земельною ділянкою у передбачений законом спосіб земельна ділянка вибула з її володіння поза її волею, а ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку у порядку безоплатної передачі громадянам у власність земельних ділянок на підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 13.06.2002 № 19, прийнятого з порушенням вимог законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волі, внаслідок злочинних дій.

Тому колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що на підставі ч.3 статті 388 ЦК України є правові підстави витребування від ОСОБА_2 земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута у порядку безоплатної приватизації на підставі рішення Поляницької сільської ради, що не мала права відчужувати цю ділянку.

Той факт, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 13.06.2002 № 19, на підставі якого передано відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку, не визнане у встановленому законом порядку підробленим, і не є скасовано, не має значення, оскільки позивач не оспорює рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 13.06.2002 № 19, на підставі якого передано відповідачу ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, а вказує як підставу позову те, що Поляницька сільська рада не могла передавати ділянку, яку не мала права вилучати спірну землю з державного лісового фонду. Відповідно, і рішення від 19.03.2002 року не може бути законним. Як зазначалося, обставини незаконного виділення земельної ділянки ОСОБА_2 , серед інших, з зазначенням місця розташування спірної ділянки, встановлені рішенням у кримінальній справі, яке набрало законної сили.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , що висновки суду про те, що спірна земельна ділянка входить в землі, які були з порушенням закону вилучені з лісового фонду, ні на чому не ґрунтуються, оскільки інформація, викладена в листі ДП «Карпатгеодезкартографія» та постанові Галицького районного суду, не дозволяє встановити факт знаходження спірної земельної ділянки на землях лісгоспу, зводяться до припущень та сумнівів, які також спростовані матеріалами кримінальної справи, в рамках якої і встановлені усі обставини порушення закону при вилученні земель, які включають і спірну земельну ділянку.

Твердження відповідача про те, що площа населеного пункту с.Поляниця з 10.11.2022 року збільшувалася вдвічі, а саме в 2002 році до 1730 га і у 2008 році до 2380 га і тому належна відповідачу земельна ділянка знаходиться в межах с.Поляниця і належить до земель садибної житлової забудови, нічим об`єктивно належно не підтверджені, крім інформації, викладеної в листі Поляницької селищної ради. Крім того, такі рішення не вказують на вилучення чи передачу земель, що перебувають у користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство, третім особам (у тому числі Поляницькій сільській раді), а зміна площі населеного пункту с.Поляниця жодним чином не вплинула на право постійного користування землею ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Слушними є заперечення прокурора в даному випадку стосовно того, що ні після вступу в силу ЗУ «Про розмежування земель державної та комунальної власності» від 05.02.2004, ні після зміни меж населеного пункту с.Поляниця розмежування земель державної та комунальної власності не було проведено, і це знайшло підтвердження в ході судового розгляду. Земельні ділянки с. Поляниця в натурі не встановлені, право власності Поляницької сільської ради на збільшену площу землі у встановленому ст.. 125 ЗК України та ст.. 14 зазначеного Закону не зареєстровано. І земельні ділянки, за рахунок яких у 2002 та 2008 роках збільшені межі населеного пункту с.Поляниця, по даний час перебувають у державній власності.

Інші доводи апеляційної скарги, а саме про те, що в рішенні Поляницької сільської ради № 19 від 13 червня 2002 року «Про вилучення, надання та передачу земельних ділянок у приватну власність» зазначено про виділ відповідачу землі в уч.Вишні, а не в уч.Стаїщі; про сумнівність накладення спірної земельної ділянки на землі лісового господарства - не є слушними з огляду на обставини, встановлені матеріалами вищевказаного кримінального провадження.

Стосовно тверджень відповідача про порушення рішенням суду про витребування земельної ділянки його права мирного володіння майном, яким він користується понад 20 років, то така позиція була предметом оцінки суду і мотивовано відхилена судом. Так, не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від набувача на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України. У справі встановлено, що відповідач безоплатно отримав спірну земельну ділянку від органу, який не мав права її вилучати з державного лісового фонду та передавати у власність третім особам. Як справедливо зауважив суд першої інстанції, відповідач не міг не усвідомлювати, що земельна ділянка вочевидь не відноситься до земель житлової та громадської забудови, і проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка має ознаки земель лісового фонду. Колегія суддів вважає, що витребування земельної ділянки у відповідача, яку він отримав не за відплатним правочином, а безоплатно, не буде для нього надмірним тягарем та не буде порушенням принципу «пропорційності», крім того, він не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер правовідносин між сторонами, і по суті спору зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи.

Разом з тим судом обговорювалося питання про строк звернення до суду з позовом, оскільки прокурор просив поновити строки позовної давності, а відповідач, в свою чергу, просив застосувати наслідки пропуску такого строку і відмовити в позові, якщо він є таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідачем ОСОБА_2 в суді першої інстанції було заявлено про застосування строків позовної давності до позовних вимог прокурора.

З огляду на положення статті 261 ЦК України суд повинен з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та ДП «Ворохтянське лісове господарство» з вищезазначеним позовом. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважним органам стало відомо чи могло стати відомо про таке порушення.

Суд правильно врахував позицію, викладену у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц (провадження № 14-85цс18) Великої Палати Верховного Суду про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом порушених прав суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18): «позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».

Так, судом встановлено, що 23.03.2004 слідчим з ОВС прокуратури Івано-Франківської області порушено кримінальну справу № 248436 за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, де, зокрема, йдеться про незаконне, протягом 2002-2003 років, вилучення із власності Ворохтянського держлісгоспу 40,69 га земель лісового фонду, незаконну зміну їх цільового призначення, та безоплатну передачу цих земель у приватну власність 160 громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків (т.1, а.с.109).

З матеріалів оглянутої вказаної кримінальної справи, копії яких учасниками долучені до цієї справи, вбачається, що в рамках досудового розслідування слідчим отримано ряд доказів. Зокрема, лист Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру Державного комітету природних ресурсів України від 01.10.2004 №464, відповідно до якого слідчому повідомлено списки громадян, яким надані земельні ділянки на території земель лісокористування Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ із вказівкою по кожній особі окремо квартали та ділянки, в межах яких надані земельні ділянки та їх площу. Серед цих осіб у пункті 56 вказано відповідача ОСОБА_2 із чіткою вказівкою на те, що останньому передано земельну ділянку у кв. АДРЕСА_2 (п.56 Додатку 1 до Листа, т.2, а.с. 174).

В подальшому, 07.02.2005 перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся із протестом до Виконавчого комітету Поляницької сільської ради на рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про вилучення та надання земельних ділянок, та зміну цільового призначення землі» № 4 від 14.02.2002 в частині пунктів 3,4,5, на підставі якого вилучено в Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ земельні ділянки загальною площею 4,89 га, в тому числі у кв. АДРЕСА_2 , як таке що прийняте всупереч вимог законодавства з перевищенням повноважень наданих законом та без відповідної згоди землекористувача Ворохтянського держлісгоспу (т.2, а.с. 54).

У рамках вказаної кримінальної справи призначалася комісійна судово-земельна експертиза, за результатами якої складено висновок від 11.03.2005 про те, що землю у кварталі 23 виділ 27 вилучено у Поляницького лісництва Ворхтянського ДЛГ на підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 4 від 14.02.2002, прийнятого без дотримання процедури вилучення, надання та зміни цільового призначення земель лісового фонду (т.2, а.с. 169-172).

Вбачається, що про незаконне вилучення землі лісового фонду у кварталі 23 виділ 27 у Поляницького лісництва Ворхтянського ДЛГ, в межах якого розташована земельна ділянка ОСОБА_2 , прокурор мав об`єктивну можливість довідатися раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме під час зазначеного вище кримінального провадження, зокрема, з 11.03.2005, з дати постановлення висновку комісійної судово-земельної експертизи, який підтвердив доводи протесту заступника прокурора Івано-Франківської області на незаконність рішення № 4 від 14.02.2002 на підставі якого вилучено без дотримання процедури вилучення, надання та зміни цільового призначення землі лісового фонду у кварталі 23 виділ 27 Поляницького лісництва Ворхтянського ДЛГ.

Отже, в цій частині є слушними твердження апелянта про те, що у прокурора була об`єктива можливість дізнатися про порушення земельного законодавства стосовно спірної ділянки ще під час досудового слідства.

У визначенні перебігу позовної давності у спірних правовідносинах суд застосовує правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18).

При цьому суд погодився, що прокурор звернувся з позовом до суду 07.09.2015, тобто поза межами загального строку позовної давності, оскільки у справі є об`єктивні ознаки обізнаності прокуратури про незаконність рішення Поляницької сільської ради № 4 від 14.02.2002.

Однак прокурор просив поновити строки позовної давності (т.1, а.с. 6, а.с. 242-243).

Аналізуючи причини пропуску строку позовної давності, суд керувався нормами ЦПК України, практикою ЄСПЛ та висновками Верховного Суду.

Так, згідно з п. 6.20. Постанови Верховного Суду від 29.12.2020 у справі №909/1165/19 законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

При цьому подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Виходячи з такої правової позиції, судом першої інстанції правильно і логічно зазначено, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

Факти незаконності прийняття рішення № 4 від 14.02.2002, про які йдеться у постанові Галицького районного суду від 14.03.2015 року, безпосередньо стосувалися обгрунтованості цивільного позову Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство», заявленого в рамках цієї кримінальної справи.

Постановою Галицького районного суду від 14.03.2015 року , яка стала остаточною у вищезгаданій кримінальній справі з 2005 року, цивільний позов Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» про стягнення завданих збитків залишено без розгляду з підстав закриття кримінальної справи за строками давності притягнення до кримінальної відповідальності.

ДП «Ворохтянське лісове господарство» після прийняття постанови Галицьким районним судом 04.03.2015 до суду з позовними вимогами не звернулося.

В обгрунтування підставності звернення до суду прокурор у позовній заяві вказав необхідність захисту інтересів держави та невжиттям ДП «Ворохтянське лісове господарство» та Державним агентством лісових ресурсів України з моменту прийняття Галицьким районним судом постанови від 04.03.2015 заходів представницького характеру щодо повернення спірної земельної ділянки у державну власність.

У цивільному позові Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» відповідачами визначено голову Поляницької сільської ради Соловчука Ю.В. та інших винних осіб, а предметом позову стягнення заподіяної шкоди внаслідок незаконного вилучення 40,69 га земель лісогосподарського призначення.

І хоча прокурор визначив інший спосіб захисту інтересів держави та інше коло учасників, але цивільний позов прокурора безпосередньо випливає із цивільного позову Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» про стягнення завданих збитків, який був предметом судового розгляду в рамках кримінального провадження та залишений без розгляду 14.03.2015 року і має по суті однакову мету.

Неможливо не погодитися з таким висновком суду.

У кримінальній справі був поданий позов на захист інтересів держави, провадження тривало, отже, не було підстав вважати, що порушуються інтересів держави та що захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює Державне агентство лісових ресурсів України.

Тому суд справедливо вважав, що до 14.03.2015 у прокурора не було визначених законодавством підстав звертатися до суду з позовом в інтересах держави, і такі підстави виникли після залишення позову ДП «Ворохтянське лісове господарство» без розгляду постановою Галицького районного суду 14.03.2015 року, якою закрито кримінальну справу, та не звернення впродовж шести місяців з відповідним позовом ні Підприємством, ні Держагентством лісових ресурсів до суду, що давало вагомі підстави прокурору вважати про наявність загрози порушення інтересів держави.

Твердження прокурора у відзиві стосовно того, що саме результат розгляду кримінальної справи, яким встановлений не тільки факт порушення закону, а і обставини, якими він міг обґрунтувати позов, є підставою для даного звернення до суду, і з дати закінчення кримінальної справи починається перебіг позовної давності, що залишено судом першої інстанції поза увагою, суперечать його ж заяві про поновлення строку позовної давності. Крім того, прокурор рішення суду не оскаржує.

Зважаючи на викладені обставини, предмет позову, значущість питання для позивача, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що у даній справі існували об`єктивні обставини, які унеможливили звернутися прокурору з цим позовом раніше а саме: відсутність підстав, визначених законодавством для звернення прокурора до суду з позовною заявою в інтересах держави, тому причини пропуску позовної давності є поважними.

Отже, суд визнав поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності, і відповідно, задовольнив позов прокурора в частині витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння у власність держави.

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди із рішенням суду стосовно незастосування наслідків строку позовної давності: відповідач вказує, що суд першої інстанції помилково застосував відлік перебігу строків позовної давності від прийняття постанови про закриття кримінального провадження 14.03.2015 року.

Таке тлумачення висновків суду відповідачем суперечать змісту судового рішення, оскільки суд вказав про пропущення прокурором строку позовної давності, але поновив його. Однак апеляційна скарга не містить жодних заперечень щодо висновку суду про поважність причин пропуску строку позовної давності прокурором, що стало підставою для задоволення позову.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскарженого рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати відносяться на рахунок скаржника.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняЯремчанського міського суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 25 серпня 2023 року.

Судді: Є.Є. Мальцева

В.М. Луганська

І.О. Максюта