Провадження номер 2/741/76/23
Єдиний унікальний номер 741/1296/20
РІШЕННЯ

іменем України

16 лютого 2023 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Крупини А.О.,

з участю секретарів судового засідання Качан О.В., Олійник Ю.М., Багмута О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Носівського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розписками,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Позовні вимоги позивач мотивував тим, що 10 червня 2019 року він надав відповідачу позику в розмірі 2000 доларів США, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою, за що останній зобов`язався повернути 2500 доларів США до 10 липня 2019 року. Позика повернута в визначений строк не була.

30 січня 2020 року позивач надав відповідачу позику в розмірі 2500 доларів США, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою, за що останній зобов`язався повернути борг до 05 лютого 2020 року. Також сторонами була обумовлена пеня в розмірі 50 доларів США за кожний день прострочення виконання зобов`язання. Борг не був повернутий в визначений розпискою строк.

Відповідач не виконав своїх боргових зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 16 936,01 доларів США.

Тому позивач просив судовим рішенням стягнути з ОСОБА_2 , на його користь борг у розмірі 16936,01 доларів США за розпискою від 10 червня 2019 року: 39,89 доларів США інфляційне збільшення, 89 доларів США 3 % річних, 536,23 доларів США пеня, 2500 доларів США тіло боргу; за розпискою від 31 січня 2020 року 24, 89 доларів США інфляційне збільшення, 46 доларів США 3 % річних, 11200 доларів США пеня, 2500 доларів США тіло боргу та стягнути на його користь судові витрати.

Ухвалою судді від 26 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розписками залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 30 листопада 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 12 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

15 квітня 2021 року прокольною ухвалою суду в судовому засіданні оголошено перерву до 26 травня 2021 року, зобов`язано позивача, представника позивача надати суду оригінали розписок.

Ухвалою суду від 26 травня 2021 року відкладено розгляд справи до 23 липня 2021 року для витребування у позивача оригіналів розписок, явку позивача визнано обов`язковою.

23 липня 2021 року прокольною ухвалою суду відкладено судове засідання до 06 жовтня 2021 року для повторного направлення ухвали суду від 26 травня 2021 року позивачу для виконання.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розписками залишено без розгляду.

12 січня 2022 року постановою Чернігівського апеляційного суду апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2022 року скасовано, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У зв`язку з цим судове засідання у справі було призначено на 07 квітня 2022 року.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 на території України уведено воєнний стан.

Відповідно до розпорядження № 2/0/9-22 від 08 березня 2022 року голови Верховного Суду В. Князєва про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану було змінено територіальну підсудність судових справ Носівського районного суду Чернігівської області, яку відновлено розпорядженням голови Верховного Суду від 04 травня 2022 року № 27/0/9-22.

Судове засідання по справі було призначено на 13 вересня 2022 року.

13 вересня 2022 року прокольною ухвалою суду в судовому засіданні оголошено перерву до 21 грудня 2022 року, визнано явку відповідача обов`язковою.

21 грудня 2022 року протокольною ухвалою суду відкладено розгляд справи до 16 лютого 2023 року в зв`язку з неявкою учасників справи, явку сторін визнано обов`язковою.

У судовому засіданні 13 вересня 2022 року позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 2000 доларів США за розпискою від 10 червня 2019 року, та заборгованість у розмірі 2500 доларів США за розпискою 31 січня 2020 року, а також стягнути судові витрати. Від стягнення з відповідача інфляційного збільшення, 3 % річних та пені за вказаними розписками відмовився. Пояснив, що відповідача ОСОБА_2 він знає давно. Він неодноразо давай йому в борг грошові кошти. 10 червня 2019 року позивач надав відповідачу позику в розмірі 2000 доларів США, що підтверджується розпискою, за що ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг у сумі 2500 доларів США до 10 липня 2019 року. Однак, позика повернута в визначений строк не була. 31 січня 2020 року позивач знову надав відповідачу позику в розмірі 2500 доларів США, про що свідчить розписка, за що останній зобов`язався повернути борг до 05 лютого 2020 року. Обидві розписки, написані ОСОБА_2 були грошовими. Відповідач усіляко уникає свого обов`язку повернути борг.

Представник позивача адвокат Семиполець В.В. у судовому засіданні 13 вересня 2022 року просив задовольнити позовні вимоги у розмірі 4500 доларів США, за розписками від 10 червня 2019 року, 31 січня 2020 року, та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

В судове засідання 16 лютого 2023 року позивач та представник позивача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивач до суду надіслав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив суд при винесенні рішення врахувати заяву відповідача про часткове визнання останнім боргу на суму 5000 доларів США, з якою позивач погоджується у повній мірі, проти задоволення позову в межах зазначеної суми не заперечує.

Відповідач в судове засідання 16 лютого 2023 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 13 вересня 2022 року подав до суду заяву, у якій частково визнав позовні вимоги, а саме на суму 5000 доларів США, просив суд задовольнити позовні вимови саме в такому розмірі.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд робить висновок, виходячи з нижченаведеного.

Так, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позикових відносин підтверджується наявними у ОСОБА_1 оригіналами розписок ОСОБА_2 .

З розписки від 10 червня 2019 року убачається, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2000 у.є (дві тисячі доларів), які зобов`язався повернути до 10 липня 2019 року в сумі 2500 у.є. (дві тисячі п`ятсот доларів США) (а. с. 136).

Тобто, даний документ повністю підтверджує, як факт отримання ОСОБА_2 коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти до 10 липня 2019 року.

З розписки від 31 січня 2020 року убачається, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2500 доларі США, які зобов`язався повернути до 05 лютого 2020 року, пеня 50 доларів США в день (а. с. 137).

Тобто, вказаний документ повністю підтверджує, як факт отримання ОСОБА_2 коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути кошти до 05 лютого 2020 року.

При цьому, як позикодавець так і позичальник погодились, що валютою, зазначеною у розписках від 10 червня 2019 року та 31 січня 2020 року були долари США.

Суд звертає увагу, що у розписках від 10 червня 2019 року та 31 січня 2020 року вказано дату і факт отримання відповідачем грошових коштів, їх розмір, а також про обов`язок відповідача повернути кошти із зазначенням дати такого повернення.

Також, суд не має сумнівів у тому, що вказані розписки написані та підписані власноручно ОСОБА_2 , що ним не заперечувалось, та надані суду в оригіналі представником позивача на підтвердження існування грошового зобов`язання відповідача і розміру такого зобов`язання.

Дані розписки судом визнаються належними письмовими доказами.

Факт необхідності повернення позивачу ОСОБА_1 відповідачем суми коштів, визначених у розписках від 10 червня 2019 року та 31 січня 2020 року не заперечуються відповідачем.

Крім того, 13 вересня 2022 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву, у якій вказав, що він визнає суму боргу в сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США та просив суд задовольнити позов з урахуванням вищезазначної суми (а. с. 135).

Суд ураховує, що проти задоволення позову у межах суми 5000 доларів США, не заперечував і позивач ОСОБА_1 , погоджуючись у повній мірі з частковим визнанням відповідачем ОСОБА_2 боргу на указану суму, про що свідчить його клопотання від 13 лютого 2023 року (а. с. 151).

Із змісту п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України убачається, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Указане вище клопотання позивача не може бути розцінене судом як заява про зменшення розміру позовних вимог до 5000 доларів США, оскільки у ньому не зазначається про відмову у зменшенні кількісних показників майнового характеру за вимогами, які було заявлено у позові, тобто у стягненні решти боргу в розмірі 11936,01 доларів США, а тому суд не приймає її як заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ч. 1. ст 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Результат наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню можливе, зокрема, за умов: визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Надаючи нормативно-правову оцінку обставинам справи, суд зазначає про таке.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики представник позивача надав суду оригінали розписок відповідача від 10 червня 2019 року та 31 січня 2020 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що наявність оригіналів розписок у позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем за розписками від 10 червня 2019 року та 31 січня 2020 року.

У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаними договорами позики та повернув повністю або частково кошти саме за цими договорами позики.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав зобов`язання за даними розписками, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг у сумі 5000 доларів США.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною 4 статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Стягнення з відповідача суми боргу у іноземній валюті відповідає як вимогам цивільного законодавства, так і узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 536,23 доларів США за період з 16 вересня 2019 року по 16 вересня 2020 року за розпискою від 10 червня 2019 року та 11200 доларів США за розпискою від 31 січня 2020 року суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За змістом частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом частини 1 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

За загальним правилом період, за який нараховується неустойка за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України).

Отже враховуючи те, що порушення відповідачем як боржником зобов`язання відповідно до умов розписки є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за порушення зобов`язання,тому таке порушення щодо своєчасної сплати узятих зобов`язань за користування кредитними коштами тягне за собою обов`язок відповідача сплатити позивачу пеню.

Аналіз умов розписок від 10 червня 2019 року, 31 січня 2020 року та розрахунку заборгованості свідчить про те, що здійснюючи розрахунок та визначаючи заборгованість за пенею у сумі 536,23 доларів США позивач застосовував облікову ставку (у відсотках) Національного банку України та 11200 доларів США за розрахунком 50 доларів США за 224 календарних днів прострочки. При цьому, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Зазначене обумовлене тим, що облікова ставка Національного банку України пов`язана із економікою України та формується на підставі чинників, які виражені виключно у національні валюті України.

Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 909/660/14, а також у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 905/1923/16, від 13.07.2018 у справі № 916/2393/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, від якого суд не вбачає підстав відступати.

Оскільки матеріали справи не містять належного розрахунку позивача про стягнення заборгованості по пені, обчисленої у гривнях, тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних, що становить 89 доларів США, втрат від інфляції у розмірі 39,89 доларів США на підставі розписки від 10 червня 2019 року, а також стягнення 3% річних 46 доларів США, втрат від інфляції у розмірі 24,89 доларів США за розпискою від 31 січня 2020 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена, наприклад, у розписці, а не її еквівалент у національній валюті України.

Суд перевіривши розрахунок позивача, який міститься в додатку до позовної заяви (а. с. 9, 11) , зазначає що він є вірним.

При цьому суд зазначає, що позивачем в цій частині позовні вимоги за час розгляду справи в суді не збільшувалися, іншого розрахунку суду не надано.

Відповідач жодного обґрунтованого розрахунку чи доказу на спростування розрахунку позивача суду не надав.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості є законними та обґрунтованими і підлягають до задоволення в сумі 89 доларів США та 46 доларів США без посилання на грошовий еквівалент стягнутої суми боргу у гривні.

Ураховуючи наявність заборгованості за розпискою від 10 червня 2019 року на суму 2500 доларів США, позивач ОСОБА_1 має право на стягнення з відповідач ОСОБА_2 в межах заявлених вимог, інфляційних втрат в сумі 39,89 доларів США (за період з липня 2019 року по серпень 2020 року) за наведеним розрахунком, який перевірено судом.

Ураховуючи наявність заборгованості за розпискою від 31 січня 2020 року на суму 2500 доларів США, позивач ОСОБА_1 має право на стягнення з відповідач ОСОБА_2 в межах заявлених вимог, інфляційних втрат в сумі 24,89 доларів США (за період з 05 лютого 2020 року по 16 вересня 2020 року) за наведеним розрахунком, який перевірено судом.

Наведений позивачем розрахунок втрат від інфляції відповідачем не спростовано, контррозрахунку не надано.

Таким чином, з відповідача належить стягнути на користь позивача за розпискою від 10 червня 2019 року 2500 доларів США основного боргу, 89 доларів США три відсотки річних та 39,89 доларів США втрат від інфляції, а за розпискою від 31 січня 2020 року 2500 доларів США основного боргу, 46 доларів США три відсотки річних та 24,89 доларів США втрат від інфляції.

Виходячи з положень п. 3. ч. 2 ст. 141 ЦПК України, ураховуючи, що позовні вимоги задоволено частково (30,70 %), суд уважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок повернення судових витрат пропорційно до задоволеної частини позовних вимог 1466 грн. 30 коп. та 454 грн., які підтверджені документально (а. с. 4, 23, 100).

Керуючись ст. ст. 207, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розписками задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованість за розпискою від 10 червня 2019 року в розмірі 2628 (дві тисячі шістсот двадцять вісім) доларів США 89 центів, з яких:

- 2500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США основного боргу, 89 ( вісімдесят дев`ять) доларів США три відсотки річних та 39 (тридцять дев`ять) доларів США 89 центів втрат від інфляції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованість за розпискою від 31 січня 2020 року в розмірі 2570 (дві тисячі п`ятсот сімдесят) доларів США 89 центів, з яких:

- 2500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США основного боргу, 46 (сорок шість) доларів США три відсотки річних та 24 (двадцять чотири) доларів США 89 центів втрат від інфляції.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) грн. 30 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено тільки вступну і резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 16 лютого 2023 року.

Суддя Анатолій КРУПИНА