Справа № 677/2073/19
Провадження № 2/677/66/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2023 року м. Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого судді Гладій Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Загаєвської С.М.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 23 серпня 2019 року, згідно усного договору укладеного між ним та ОСОБА_2 , сторони дійшли згоди про проведення певного об`єму робіт за відповідну плату, в підтвердження цього ОСОБА_2 отримав на виконання робіт по утепленню фасаду будинку за адресою: АДРЕСА_1 , авансовий платіж у розмірі 25000,00 грн., про що була видана розписка. Оскільки, станом на 06 листопада 2019 року, ОСОБА_2 до виконання робіт не приступив. Позивач звернувся до відповідача з претензією, відповідно до якої у зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань по виконанню робіт, позивач запропонував відповідачу протягом десяти календарних днів повернути сплачені позивачем кошти в сумі 25000,00 грн. Однак зі спливом вказаного терміну відповіді від відповідача отримано не було, а кошти не були повернуті. Зважаючи на зазначене просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 25000 грн.

19 січня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач-позивач зазначив, що між ним та ОСОБА_1 не укладався усний договір про проведення певного об`єму робіт, за яким він мав провести роботи по утепленню фасаду його будинку, оскільки не проводилися заміри фасаду будинку, не обговорювалося об`єм робіт, їх характер, вартість та строки виконання, що є істотним в укладенні сторонами договору на виконання робіт. Разом з тим, на підтвердження укладення між ними усного договору про проведення певного об`єму робіт за відповідну плату, ОСОБА_1 посилається на розписку від 23 серпня 2019 року, за змістом якої він отримав авансовий платіж за роботи по фасаду в розмірі 25 000 грн. від ОСОБА_1 . Проте, написанням вказаної розписки він підтверджував факт отримання від ОСОБА_1 коштів, що є платою за виконану роботу по укладанню плитки в його будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а не авансового платежу за виконання фасадних робіт. Написання ним саме такої розписки відбулося тому, що ОСОБА_1 навмисно ввів його в оману. Він дійсно на протязі 3-4 тижнів виконував роботи по укладанні плитки в будинку ОСОБА_1 . За цей період ним було виконано робіт на суму 44 240 грн. На будівництво до відповідача він приїхав після телефонної розмови із ОСОБА_3 , якого знайшов по оголошенню в інтернеті, та який в подальшому представився прорабом на будівництві ОСОБА_1 . Всі домовленості про об`єм роботи по укладанню плитки він проводив з відповідачем та його дружиною ОСОБА_4 , яка частинами перераховувала на банківську картку платежі за укладання плитки. 23 серпня 2019 року він чергове звернувся до ОСОБА_1 про розрахунок за виконану роботу в сумі 27 140 грн., який в подальшому було зменшено до 25 000 грн. Однак ОСОБА_1 повідомив, що з ним має розрахуватися ОСОБА_3 . Коли приїхав ОСОБА_3 , то ОСОБА_1 та ОСОБА_5 наполягали на тому, щоб ОСОБА_3 написав для них розписку про позичку у них 25 000 грн., і щоб розписка була завірена нотаріусом, але потім вони відмовилися від її написання. Тоді вони запропонували ОСОБА_3 написати розписку про виплату ОСОБА_2 26 500 грн. за виконанні роботи з укладання плитки до 10 вересня 2019 року, яку вони засвідчили своїми підписами. Однак він не хотів їхати без оплати виконаної ним роботи, оскільки розумів, що їм довіряти не можна, наполягав на виплаті грошей. ОСОБА_1 не погоджувався, але згодом запропонував написати розписку про отримання у нього авансового платежу за роботу по фасаді будинку в розмірі 25 000 грн. Він вагався, оскільки не мав наміру проводити такі роботи, але під тиском та створених ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_5 і ОСОБА_3 обставин, усвідомлення того, що без написання даної розписки і залишення будівництва вже ніколи не отримає коштів за виконану роботу по укладанню плитки, він її написав. ОСОБА_1 запевнив його, що ОСОБА_3 поверне йому кошти за виконану роботу по укладанні плитки, тоді він зможе повернути ОСОБА_1 зазначені кошти в розписці і розписка, написана ним не матиме значення, оскільки будуть проведенні всі розрахунки. Тому просить визнати недійсним договір про проведення певного об`єму робіт за відповідно плату, укладений між ним та ОСОБА_1 .

Представник відповідача-позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вказав, що позивачу не зрозуміло чому відповідач зазначає про сплату за, нібито, покладену плитку, адже, згідно даної розписки, відповідачу за плитку заборгував саме ОСОБА_3 , а не позивач. ОСОБА_1 домовлявся про утеплення фасаду будинку тільки з ОСОБА_2 , за що останній і отримав аванс, а про відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 його довірителю не відомо. При цьому, ОСОБА_1 жодним чином не вводив ОСОБА_2 в оману щодо обсягу робіт, адже в розписці чітко зазначений об`єм робіт за утеплення фасаду та ОСОБА_2 власноруч склав дану розписку. Оскільки ОСОБА_2 не було виконано взяті на себе зобов`язання, а саме, не проведено роботи по утепленню фасаду будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що не може бути спростовано ОСОБА_2 , останній зобов`язаний повернути отриманий від ОСОБА_1 аванс у розмірі 25 000,00 грн.

Представник позивача-відповідача адвокат Борт П.С., будучи присутнім в судовому засіданні 29 травня 2023 року вимоги первинного позову підтримав з викладених у ньому підстав, проти зустрічного позову заперечив, в подальшому подав до суду заяву, просив слухати у його та ОСОБА_1 відсутність, а також просив задовольнити первісний позов, у зустрічному позові відмовити.

Представник відповідача-позивача адвокат Поворозник П.Ю., будучи присутнім в судовому засіданні 29 травня 2023 року вимоги первісного позову не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, а також просив задовольнити зустрічний позов, в подальшому подав до суду заяву, у якій, справу просив слухати у його та ОСОБА_2 відсутність.

Судовий розгляд здійснювався за відсутності учасників справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що 23 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір, відповідно до умов якого останній отримав авансовий платіж в розмірі 25 000 грн. за виконання фасадних робіт, що підтверджується розпискою від 23 серпня 2019 року, власноручно підписаною ОСОБА_2 , що останній і не заперечує.

Договір між сторонами був укладений в усній формі, при цьому жодна зі сторін не наполягала на письмовій формі договору.

При укладанні договору сторони дійшли згоди щодо всіх його умов, які є істотними: предмета, умов та строків виконання договору, місця виконання, порядку оплати тощо. Після того як сторони узгодили кошторис, відповідач не приступив до виконання будівельних робіт.

За положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У статті 641 ЦК України визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна зі сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

У справі, яка переглядається, вбачається, що спірні правовідносини виникли з договору будівельного підряду. Позивач, звертаючись до суду з позовом, стверджує, що відповідач як підрядник не виконав взяті на себе зобов`язання за договором, а тому наявні правові підстави для повернення грошових коштів, сплачених замовником як аванс.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частин першої, третьої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Умова про предмет договору підряду є істотною. Предметом договору підряду є індивідуалізований результат праці підрядника на який спрямована узгоджена воля сторін.

Умова щодо предмета договору підряду уточнюється ціною підрядних робіт.

Ціна договору підряду - це грошова сума, належна підрядникові за виконане замовлення.

За статтею 843 ЦК України у договорі підряду визначається або конкретна ціна роботи, або способи її визначення. Отже, ціна може бути визначена в тексті договору підряду безпосередньо, або у договорі підряду може зазначатися спосіб визначення ціни.

За відсутності цих умов ціну може встановити суд на основі звичайно застосовуваних за аналогічні роботи цін з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами.

Таким чином, закріплене у ЦК України визначення договору підряду дає підстави для висновку про те, що це консенсуальний, двосторонній та оплатний договір. Причому консенсуальність договору підряду означає, що він визнається укладеним у момент одержання особою, що направила оферту, акцепту.

Відповідно до статті 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів установлюються в договорі підряду. Якщо в договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

При цьому в оферті та в акцепті щодо виконання будівельних підрядних робіт повинна бути чітко виражена воля осіб щодо істотних умов договору.

Відтак, договір підряду складається із двох пов`язаних між собою зобов`язань: 1) правовідношення, в якому виконавець має виконати певну роботу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; 2) правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити виконану роботу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Така правова позиція узгоджується з висновком постанови Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 523/6003/14-ц.

Згідно з ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд знаходить, що матеріалами справи підтверджено невиконання передбачених договором робіт, а саме фасадних робіт, що не є спростованим ОСОБА_2 та його представником, так як доказів виконання договору, факт підписання якого сторонами не заперечується (хоч і відповідач стверджує, що він укладався без наміру його реального виконання та під тиском), сторона відповідача (за первісним позовом) не надала.

Стосовно вимог про стягнення сплаченої суми авансового платежу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як зазначалось вище, сторона відповідача (за первісним позовом) заперечувала факт отримання таких коштів.

У розписці від 23 серпня 2019 року зазначено, що сторони підтверджують, що для виконання фасадних робіт, ОСОБА_2 отримує від замовника авансовий платіж у розмірі 25 000 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/1084/18, який є обов`язковим на підставі положень ч.4 ст. 263 ЦПК України, аванс є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. У разі невиконання зобов`язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Крім того, слід зазначити, що аналогічний правовий висновок викладено і у постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 року в справі №6-176цс12. Зокрема, Судова палата в цивільних справах Верховного Суду України зазначає, що згідно із ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника за попереднім договором платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч. 1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

Відповідач не виконав фасадні роботи, правовідносин сторін припинились, а тому сплачена позивачем грошова сума втрачає ознаки попередньої оплати за договором та підлягає стягненню з відповідача.

Відповідач не надав доказів належного виконання договору, і не надав суду доказів відсутності обов`язку повернути авансовий платіж, а тому у нього відсутні правові підстави для утримання таких коштів.

Щодо зустрічного позову.

ОСОБА_2 звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання усного договору про проведення певного об`єму робіт за відповідну плату, недійсним зазначає, що на момент укладання даного договору ОСОБА_1 навмисно ввів його в оману щодо обставин і причин написання ним розписки про отримання ним авансового платежу, які мають істотне значення, а він помилився щодо цих обставин. Наслідком оману є використання ОСОБА_1 розписки на підтвердження укладання між ними усного договору на виконання робіт і стягнення із нього коштів, хоча вважає, що такий договір між ними не укладався.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин та про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману в разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 Цивільного кодексу України) (правова позиція, що міститься в постанові Верховного Суду від 1 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17 та від 28 серпня 2019 року у справі №753/10863/16-ц ЄДРСРУ № 83925484 ).

Проте, як вбачається із позовної заяви та додатків до неї позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів під час укладання договору, як введення позивача відповідачем в оману.

У день укладання усного договору 23 серпня 2018 року ОСОБА_7 погодив надання послуг за роботи по фасаду, за що отримав авансовий платіж в сумі 25 000 грн., про що свідчить власноручно написана ним розписка, тобто, позивач був заздалегідь ознайомлений про ціну саме фасадних робіт.

При цьому, позивачем не оспорюється факт виконання робіт по укладенню плитки, разом з тим, з представлених сторонами доказів вбачається, що з приводу укладення плитки і оплати таких робіт виникли договірні відносини не між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

При цьому, достатніх і об`єктивним доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 умисно ввів в оману відповідача ОСОБА_2 , тобто обманув щодо обставин написання розписки, ОСОБА_2 і його представником не надані, а тому, з огляду на наявні докази, правові підстави визнання вказаного спірного договору недійсним відсутні, оскільки судом було встановлено, що сторони були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним направлене на настання наслідків, передбачених спірним договором, укладено відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 141, 142, 206, 264-265 ЦПК України, ст. 392, 1216-1218, 1222, 1268 ЦК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень неповернутого авансу за усним договором про виконання робіт по утепленню фасаду будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним відмовити.

Позивач - відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04 вересня 2023 року.

Суддя Л.М. Гладій