ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7805/23 Справа № 202/2564/19 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулініч Сергій Анатолійович, про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації та виселення

-за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради

на рішення Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У квітні 2019 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулініч Сергій Анатолійович, про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації, виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 10906 від 15.08.2017 року квартира АДРЕСА_1 в цілому була зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 19.11.1993 року, виданого Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № И-3017, зареєстровано КП ДМБТІ ДОР та записано в реєстрову книгу №30п за реєстровим № 116.

Відповідно до свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Актовий запис про смерть № 559 від 16 травня 2017 року. Спадкоємці після смерті ОСОБА_3 відсутні та відповідно спадкова справа не заводилась.

Однак, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , серія та номер: НМО 169953, реєстровий № 641, виданий 10.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 21316032.

Як вбачається із п. 3 вищевказаного договору, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № И-3017 від 19.11.1993 року та зареєстрована в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за номером 30п-116.

В листі Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 1/9-1489 від 16.08.2017 року зазначає, що розпорядженням органу приватизації від 19.11.1993 року № И-3017 на квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_3 . Свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру було отримане уповноваженим власником.

Отже, ОСОБА_2 не належала квартира на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, тому вона в подальшому не мала права продавати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України позивач вважає за необхідне визнати недійсним договір купівлі-продажі від 10.07.2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , скасувати запис № 21316032 про право власності на квартиру, який здійснив приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч Сергій Анатолійович від 10.07.2017 р. про державну реєстрацію за ОСОБА_1 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Рішенням Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

23.06.2020 року від Дніпровської міської радинадійшла апеляційна скарга в якій ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції зроблений помилковий висновок, що договір купівлі-продажу є нікчемним та не створює прав та обов`язків. ОСОБА_2 набула право власності на спірне майно незаконно, а тому не була належним власником та не мала права розпоряджатися майном. Тобто договір купівлі-продажу квартири укладений з порушенням норм чинного законодавства, а тому суперечить вимогам статей 203, 215 ЦПК України.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

РУХ СПРАВИ

29.09.2020 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційна скарга Дніпровської міської ради залишена без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін.

22.03.2023 року постановою Верховного суду касаційну скаргу дніпровської міської ради задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 29.09.2020 року скасовано. Справу надіслано на новий апеляційний розгляд.

07.08.2023 року Дніпровським апеляційним судом справу прийнято до свого провадження та признаний розгляд на 22.08.2023 року.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

Представник Дніпровської міської ради Ревякіна Н.М. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала у повному обсязі.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (т.2 а.с.76-82), у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Відповідно до Довідки КП ДМБТІ від 15.08.2017 року за №10906, станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності в цілому за гр. ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, актовий запис про смерть №559 від 16 травня 2017 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року по цивільній справі №202/6418/18 провадження №2-о/202/182/2018 за заявою Дніпровської міської ради, заінтересована особа: Індустріальна районна у місті рада про визнання спадщини відумерлою, заяву Дніпровської міської ради задоволено. Визнано відумерлою спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , що відкрилася після смерті ОСОБА_3 . Передано спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , яке складається з квартири АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Згідно з Договором купівлі-продажу від 10 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. за реєстровим №641, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.3 Договору вказана квартира, що продається, належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № И-3017 від 19 листопада 1993 року, та зареєстрована в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за номером 30п-116.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №149244437 від 12.12.2018 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: НМО 169953, реєстровий № 641, виданий 10.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 21316032

Згідно з Довідкою № 1262 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 31 січня 2019 року, виданою Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в кв. АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 з 01.08.2017 року.

Встановивши зазначені обставини суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

При касаційному перегляді справи Верховний Суд у постанові від 22.03.2023 року зазначив наступне.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та

216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У справі, яка переглядається, вимогу про визнання недійсним договору

купівлі-продажу квартири Дніпровська міська рада обґрунтувала тим, що спірна квартира є відумерлою спадщиною і має перейти у власність територіальної громади міста Дніпра, а ОСОБА_2 на час вчинення оспорюваного правочину не була власником квартири.

Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність підстав для задоволення позову в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації у зв`язку з тим, що Дніпровська міська рада не є стороною договору.

Проте з вказаним висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги, та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19 червня

2019 року у справі № 1519/19311/14-ц (провадження № 61-15602св18) та узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.

Крім того, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації, суд апеляційної інстанції не врахував, що місцевий суд вважав оспорюваний договір нікчемним і таким, що не підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Зазначаючи інші мотиви для відмови у задоволенні позову у вказаній частині, суд апеляційної інстанції не перевірив вказаний висновок суду першої інстанції та передчасно залишив без змін його рішення у відповідній частині.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про неможливість оспорювання договору купівлі-продажу позивачем, висновки про відмову в позові в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації та виселення, також є передчасними.

За таких обставин доводи заявника про те, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 19 червня

2019 року у справі № 1519/19311/14-ц (провадження № 61-15602св18), та висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 25 травня

2016 року у справі № 6-605цс16, тобто заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є обґрунтованою.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

При таких обставинах, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з винесенням нового рішення про задоволення позовних вимог.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи, в оскаржуваному рішенні є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

При зверненні до суду з позовом, позивачем було сплачено 9605 гривень судового збору, при апеляційному оскарженні рішення суду першої інстанції сплачено 14407, 50 гривень судового збору, а загалом 24 012, 5 гривень, які підлягають стягненню з відповідачів в рівних частинах, тобто по 12006, 25 гривень з кожної.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року скасувати.

Позовні вимог Дніпровської міської ради задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10.07.2017 року квартири АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч Сергіем Анатолійовичем та зареєстрований за № 641.

Скасувати запис про право власності ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , що внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч Сергіем Анатолійовичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36069990 від 10.07.2017 року.

Визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , знявши її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь Дніпровської міської ради () судовий збір у розмірі 12006 (дванадцять тисяч шість) гривень 25 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) на користь Дніпровської міської ради () судовий збір у розмірі 12006 (дванадцять тисяч шість) гривень 25 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 22.08.2023 року.

Судді: