Справа № 133/317/23
Провадження № 22-ц/801/1601/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 рокуСправа № 133/317/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

секретар судового засідання Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Амако Україна»,

розглянувши у відкритому судовому в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Якименком Олексієм Олексійовичем, на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 червня 2023 року, постановлене у складі судді Пєтухової Н. О. в місті Козятин, дата повного тексту рішення відповідає даті його постановлення,

в с т а н о в и в:

В лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Амако Україна» про стягнення середнього заробітку, у якій просить стягнути з ТОВ «Амако України» на його користь середню заробітну плату в розмірі 540 912 грн з утриманням обов`язкових податків і зборів та понесені судові витрати.

В обґрунтування позову вказав, що постановою Вінницького апеляційного суду від 09.11.2022 у справі № 127/29898/21 розірвано з 02.10.2020 трудовий договір № б/н , укладений 21.03.2019 між ним, ОСОБА_2 , та ТОВ «Амако Україна», стягнуто з ТОВ «Амако Україна» на його користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн. У постанові констатовано порушення права позивача на припинення трудових відносин.

Після ухвалення постанови Вінницького апеляційного суду, 30.12.2022 на його картковий рахунок було зараховано від відповідача зарплата 18 909,53 грн, компенсація судового збору - 2270 грн. Трудову книжку відповідач направив поштою 03.01.2023, яку він отримав 17.01.2023.

Таким чином з вини відповідача з ним не був проведений розрахунок та йому не була видана трудова книжка, термін затримки з 03.10.2020 по 03.01.2023.

Таким чином відповідно до ст.ст. 117, 235 КЗпП України - відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку 30.12.2022 та до дня передачі на пошту трудової книжки позивача 03.01.2023. Оскільки подвійна виплата середнього заробітку (щодо затримки розрахунку та видачі трудової книжки) - не передбачена законом, то вона має бути виплачена одноразово за період з 03.10.2020 по 03.01.2023, а це становить 26 місяців.

Здійснюючи розрахунок, позивач визначив, що середньоденний заробіток складає 944 грн, час прострочення виплати 573 робочі дні, а відтак поросив стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки в розмірі 540 912 грн без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ОВ «Амако Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений без утримання податків та інших обов`язкових платежів, у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень, а також компенсацію судового збору у розмірі 250 (двісті п`ятдесят) гривень 04 копійки.

Таке рішення суд мотивував тим, що днем звільнення ОСОБА_3 було 02.10.2020, а тому саме у цей день з ним мали б бути проведені розрахунки; і саме з цієї дати починається період, коли роботодавцем не був виконаний такий обов`язок, а отже саме з 02.10.2020 має обчислюватись середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Розмір невиплачених сум при звільненні позивача становив 18 909, 53 грн. Відповідачем дійсно було проведено розрахунок лише 30.12.2022, наданий позивачем розрахунок середнього заробітку є вірним та становить 540 912 грн. Разом з тим, погоджуючись з висновком про наявність підстав для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який просить стягнути позивач, врахував те, що після винесення постанови Вінницьким апеляційним судом 09 листопада 2022 року, якою було припинено трудові відносини між позивачем та відповідачем, останній 30 грудня 2022 року виплатив суму , яка підлягала сплаті позивачеві у день звільнення (18 909,53 грн). З урахуванням наведених фактів, суд вважав, що справедливим, співмірним, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним критеріям, вказаним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25 000 грн.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На підтвердження доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що в суду не було підстав для зменшення розміру середнього заробітку. Який підлягає стягненню з відповідача, відповідач тривалий час порушував право позивача на звільнення, у зв`язку з чим тому довелося звертатися до суду, він весь цей час був позбавлений можливості працевлаштуватися та отримувати заробітну плату. Суд дійшов суперечливих висновків: з одного боку зазначив, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.202 року по 03.01.2023 року в розмірі 540 912 грн, а з іншого безпідставно зменшив цей розмір до 25 000 грн.

19.07.2023 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій він зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, просить їх відхилити та залишити рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 червня2023 року без змін.

У судове засідання, належним чином повідомлені, сторони не з`явились, однак їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

По справі встановлено такі обставини:

09.11.2022 постановою Вінницького апеляційного суду позов ОСОБА_1 до ТОВ «Амако Україна» про розірвання трудового договору задоволено. Постановлено: трудовий договір, укладений 21.03.2019 розірвати 02.10.2020 між ОСОБА_1 та ТОВ «Амако Україна». Стягнуто з ТОВ «Амако Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2270 гривень (а.с.13-17).

Відповідно до заяви від 29.09.2020, ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Амако Україна» , в якій просив звільнити його за угодою сторін з 02.10.2020 (а.с.18).

29.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Амако Україна» із заявою, в якій просив направити на його адресу трудову книжку (а.с.19).

Відповідно до адвокатського запиту адвоката Якименка О.О. від 17.12.2020, ним були витребувані в ТОВ «Амако Україна» такі документи: копії належних посвідчених наказів про прийняття та звільнення з роботи ОСОБА_1 та, за наявності, письмовий трудовий договір; довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 за період роботи: серпень-вересень 2020 року; довідку про розмір грошових коштів, які належить виплатити ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням; довідку про причини не видачі ОСОБА_1 в день звільнення трудової книжки та розрахунку (а.с.20).

Згідно листа-відповіді ТОВ «Амако Україна» від 28.12.2020 за № 1635, адресованого адвокату Якименку О.О. на його адвокатський запит від 17 грудня 2020 року № 12/Я, щодо надання документів у зв`язку з наданням правової допомоги гр. ОСОБА_1 ТОВ «Амако Україна» повідомило, що не може надати інформацію про розмір грошових коштів, які належить виплатити ОСОБА_1 , у зв`язку із звільненням та довідку про причини не видачі ОСОБА_1 трудової книжки та розрахункових, так як на даний час трудовий договір з громадянином ОСОБА_1 не припинений з підстав, передбачених КЗпП України (а.с.21).

З довідки ТОВ «Амако Україна» № 0 від 09.12.2020 вбачається, що ОСОБА_1 працює у ТОВ з 22.03.2019, дохід за період з 01.08.2020 по 30.09.2020 склав 39 684.99 грн, середньомісячна заробітна плата становить 19 842, 50 грн (а.с.22).

ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до Державної служби України з питань праці 02.02.2023, в якій просив провести перевірку діяльності ТОВ «Амако Україна», щодо дотримання прав працівника на звільнення, в даному випадку саме його ОСОБА_1 , отримання трудової книги та сум, які належить виплатити у зв`язку з звільненням. В обґрунтування даної скарги ОСОБА_1 вказував, що є порушення фактичних обставин, а саме, що він з 02.10.2020 не працює в ТОВ «Амако Україна», трудову книжку не повертають, розрахунок не проводять, що є прямим порушенням прав працівника (а.с.23).

На скаргу ОСОБА_1 , Головне управління держпраці у Київській області, Управління з питань праці надало відповідь № 4.3/4-5-847-2795 від 13.04.2021 «Щодо додержання вимог законодавства про працю ТОВ «Амако Україна». За результатами інспекційного відвідування від 30.03.2021 (акт № 797), відповідно до наданих керівником ТОВ «Амако Україна» документів, пояснення керівника, встановлено, що ОСОБА_1 прийнятий на роботу до ТОВ «Амако Україна», на посаду торговельного представника, в департамент продажу запасних частин, Вінницького представництва з 22.03.2019 згідно наказу від 21.03.2019 № 54-ОС. У вересні 2020 ОСОБА_1 , проінформовано свого безпосереднього керівника та департамент управління персоналом про своє бажання звільнитися. В зв`язку з цим, департаментом управління персоналом були навіть попередньо підготовлені документи на звільнення. Але, в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 заяви на звільнення подано не було, наказ про звільнення керівництвом підписано не було. Проте з жовтня 2020 ОСОБА_1 на роботу не з`являвся. Ніякої інформації чи документів, щодо відсутності на роботі від останнього не надходило. Всі звернення до ОСОБА_1 з пропозицією з`явитися для вирішення питання про звільнення, залишилися без відповіді. Факт відсутності на робочому місці фіксується актами про відсутність на роботі та відображається в табелях робочого часу, як неявка з невідомих причин. З огляду на вищевикладене, ОСОБА_1 по теперішній час перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Амако Україна» (а.с.24).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 23.07.2021, він звернувся до Генерального директора ТОВ «Амако Україна», в якій просив звільнити його за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України з 02.10.2020, просив надіслати йому його трудову книжку (а.с.25).

Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю.Д. 31.08.2021 засвідчив таку заяву ОСОБА_1 , реєстровий № 1381 (а.с.26).

З історії карткового рахунку на ім`я ОСОБА_1 з 30.12.2022 по 30.01.2023 вбачається, що 30.12.2022 відбулось безготівкове зарахування ТОВ «Амако Україна», виплати згідно претензії компенсації судового збору сума 2270 грн та зарахування заробітної плати в сумі 18 909,53 грн (а.с.27).

З трудової книжки від 03.03.2011 на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що 22.03.2019 відповідно до Наказу № 54-ОС від 21.03.2019, він прийнятий на посаду представника торговельного до Вінницького представництва Департаменту продажу запасних частин». 03.02.2020 переведений на посаду менеджера з продажу запасних частин до с/г техніки Вінницького представництва відповідно до Наказу № 3/1-ОС від 15.01.2020. Відповідно до Наказу № 111-ОС від 10.12.2022 звільнений з роботи за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України (за рішенням суду від 09.11.2022) (а.с.28).

Згідно з копією трекінгу Укрпошти вбачається, що рекомендоване повідомлення 390 від 03.01.2023, яким було відправлено відповідачем трудову книжку на адресу позивача, вручене 17.01.2023 (а.с.29-30).

Між сторонами виник спір з приводу стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд першої інстанції вірно встановив, що згідно запису № 11 у трудовій книжці позивача, він є звільненим з 02.10.2020 року на підставі Наказу № 110 ОС від 10.12.2022 року (за рішенням суду від 09.11.2022) (а.с. 28), заробітна плата в сумі 18 909,53 грн зарахована на картковий рахунок позивача 30 грудня 2022 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 27).

Відтак вірним є висновок суду першої інстанції про те. що відповідачем було порушено вимоги ст. 116 КЗпП України про виплату звільненому працівнику усіх належних йому сум у день звільнення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно зменшив розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача, апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмірпростроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц .

У справі, яка розглядається, позивач ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням відповідачем його права на звільнення, що встановлено постановою Вінницького апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 127/29898/21, просив стягнути на його користь суму середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2020 року по 03 січня 2023 року (день направлення йому трудової книжки).

Як убачається з Історії по картковому рахунку (а.с.27), відповідач 30 грудня 2022 року виплатив суму, яка підлягала до сплати позивачеві в день звільнення, в розмірі 18 909, 53 грн.

Таким чином, ТОВ «Амако Україна» провело фактичний розрахунок з ОСОБА_1 щодо виплат належних йому при звільненні поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Ураховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати сум, що підлягали йому до сплати на момент звільнення на підставі статті 117 КЗпП України.

Наданий позивачем розрахунок здійснений на підставі того, що заробітна плата за два повні місяці роботи перед звільненням становила 39 684,99 грн (18 841,85 грн за серпень 2020 року та 20 843,14 грн за вересень 2020 року), відтак середньоденна заробітна плата складає 944 грн (39 684,99 : 42 робочі дні). Кількість робочих днів за період з 03 жовтня 2020 року по 03 січня 2023 року становить 573 робочі дні, а відтак розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 540 912 грн без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Апеляційний суд зауважує, що такий розрахунок позивача зроблений у відповідності до положень Постанови КМУ № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та є правильним.

У справі, що розглядається, суд взяв до уваги: - наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу дати припинення трудових відносин та причини виникнення такого спору: наказ про звільнення з 02.10.2020 року був виданий роботодавцем 10.12.2022 року із зазначенням: «за рішенням суду від 09 11.2022 р.»; - розмір належних до виплати працівникові сум на день звільнення (18 909,53 грн); - дії відповідача щодо їх виплати, зокрема (1 місяць 20 днів), після вирішення спору судом. Апеляційний суд також зауважує, що, як вбачається із постанови Вінницького апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 127/29898/21, ОСОБА_1 , написавши 29.09.2020 року заяву про звільнення за згодою сторін із 02 жовтня 2020 року, за захистом своїх прав до суду звернувся в листопаді 2021 року (через рік з моменту порушення його права на звільнення), цим же судовим рішенням встановлено, що заява від 29.10.2020 року про звільнення за згодою сторін з 03.10.2020 року не містить доказів отримання її відповідачем, лише 02.09.2021 року позивач нотаріально завірив заяву про звільнення та надіслав її відповідачеві, яка була отримана останнім 07 вересня 2021 року. Тому апеляційний суд виснує, що не лише неправомірність дій відповідача, але й описана вище поведінка позивача призвела до затягування вирішення в законодавчому полі питання про звільнення з роботи, а відтак і порушення строків розрахунку при звільненні.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно застосував висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та в результаті правильно вирішив, що позов ОСОБА_1 підлягає до частково задоволення, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні обставин справи, вірній оцінці доказів, які містяться у справі.

Відтак оскаржуване рішення суду слід залишити без змін (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України) як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України), а апеляційну скаргу без задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, понесені ним судові витрати слід залишити за ним.

Доказів понесення судових витрат в суді апеляційної інстанції відповідачем ТОВ «Амако Україна» матеріали справи не містять.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Козятинського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_4 суді апеляційної інстанції, залишити ним.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук