Справа № 953/6686/23
Провадження № 2/953/3712/23
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2023 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Юрлагіної Т.В.,
за участю секретаря судового засідання Бірукової Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 подану в інтересах позивачів представником адвокатом Селезень Світланою Володимирівною до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації,
03 серпня 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах яких діє адвокат Селезень Світлана Володимирівна звернулись до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просять стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_5 на відшкодування майнової шкоди суму 3 851 622 грн. 00 коп. Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 000 000 гривень. Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 1 000 000 гривень. Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди 1 000 000 гривень. Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_5 всі судові витрати та витрати на правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (надалі - Позивачі) є матір`ю та донькою, що підтверджується Свідоцтвом про народження ОСОБА_6 , свідоцтвом про шлюб. Позивачі є пенсіонерами, що підтверджується пенсійними посвідченнями. ОСОБА_3 є сином ОСОБА_2 та онуком ОСОБА_1 .
Позивачі є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме житло, реєстраційний номер: 2-99-155906 від 20.01.1999 року. Копія якого додається до заяви. Як вбачається зі Свідоцтва, співвласниками квартири також були:
- ОСОБА_7 (чоловік ОСОБА_1 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину після його смерті прийняли його дружина - ОСОБА_1 та донька - ОСОБА_2 .
- ОСОБА_8 (чоловік ОСОБА_2 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадщину після його смерті прийняла його дружина - ОСОБА_2 , його син - ОСОБА_3 та донька - ОСОБА_9 .
- ОСОБА_9 (донька ОСОБА_2 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадщину після його смерті прийняла її мати - ОСОБА_2 , її чоловік - ОСОБА_4 , та її неповнолітній син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до вимог ч. З ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.
22.03.2022 внаслідок потрапляння ракети в будинок АДРЕСА_2 виникла пожежа, полум`ям якої була охоплена квартира позивачів за АДРЕСА_3 . Пожежею знищено квартира позивачів з усіма матеріальними цінностями.
Квартира позивачів розташована на 5 поверсі багатоквартирного 5- поверхового житлового будинку. Загальна площа квартири 96,7 кв.м., житлова площа 76,1 кв.м, підтвердженням є технічний паспорт на квартиру, копія якого додається до позову.
Позивачі постійно проживали у квартирі з 1968 року. Зазначена квартира є єдиним їх житлом, іншого житла позивачі не мають, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та Витягом з реєстру територіальної громади.
Квартира позивачів була з сучасним дизайнерським ремонтом, облаштована всім необхідним, зокрема сучасними меблями, текстилем, сантехнічною та побутовою технікою.
24.02.2022 Президент РФ В. Путін оголосив про проведення спеціальної військової операції на території України, того ж дня збройними силами РФ здійснено вторгнення та напад на територію України, посягання на її територіальну цілісність і недоторканість, окупація її частини. Військова агресія РФ проти України на даний час не припинилась і триває вже більше десяти місяців.
З самого початку військового вторгнення РФ в Україну, у період з 24.02.2022 в порушення законів та звичаїв війни, ст.З Резолюції 3314 Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року «Визначення агресії» та в порушення підпунктів «і», «іі», «ііі», «iv», «у» пункту Ь) частини 2 статті 8 Римського статуту збройні сили РФ масовано та майже безперервно здійснювали обстріли із різного виду зброї території Харківської області та м. Харкова,, застосовували артилерію, важку техніку та авіацію, різного виду боєприпаси, били по житлових будинках та цивільній інфраструктурі.
24 лютого 2022 року приблизно о 05 год. 00 хв. позивачі прокинулись від потужних вибухів. Одразу зрозуміли, що почалась війна. Швидко зібрали деякі речі першої необхідності та спустилися до підвалу будинку АДРЕСА_2 .
Від масованих та безперервних обстрілів військовими РФ м. Харкова позивачі майже тиждень ховалися у підвалі будинку. У підвалі було багато людей з дітьми, людей похилого віку. Багато людей сиділо на холодній землі, в тому числі і позивачі. В приміщенні підвала було дуже холодно та сиро, температура не перевищувала +5 градусів Цельсія, освітлення приміщення було погане. Мобільний зв`язок був нестабільним. Весь цей час постійно було чути потужні вибухи, звуки обстрілів з важкої артилерії зі сторони Російської Федерації. 1-2 березня ввечері над м. Харків літали бомбардувальники РФ та було чуте сильний гул від літаків.
Перебуваючи у підвалі позивачі не могли задовольнити звичайні життєво- необхідні потреби, зокрема поспати, прийняти гігієнічні процедури. Приготувати їжу було ускладнено внаслідок обстрілів, відсутності відповідного обладнання у підвалі та незначної кількості запасів продуктів харчування, неможливості їх придбати. Доступ до питної води був також обмежений. Все це вкрай негативно впливало на фізичний та психологічний стан. Застосування масованого обстрілу та бомбардування з боку військових РФ по м. Харків створювало серйозну та реальну небезпеку і загрозу для їх життя.
За першої можливості 05.03.2022 року приблизно о 07.00 хв. під вибухами та обстрілами військовими Російської Федерації, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 змогли виїхати з м. Харків до с. Чорне, Великобурлуцького р-ну, Харківської області. Залишатися в Харкові було вкрай небезпечно для життя.
Фактично, через тиждень після приїзду позивачів, с. Чорне Великобурлуцького р-ну, Вовчанськ були окуповані російськими військами. У зазначений період зник мобільний зв`язок, не працювали державні, банківські та соціальні служби. Поки були гроші - купували у сусідів продукти харчування. Невістка через знайомих дізналася, що 22.03.2022 було потрапляння ракети до будинку по АДРЕСА_2 , прямо до їх квартири, яка згоріла і частину будівлі п`ятиповерхового будинку було зруйновано до другого поверху. З кожним днем виживати ставало дедалі важче, особливо важко ОСОБА_1 , так як перед війною вона перенесла кілька операцій з видалення тромбів і потрібні були специфічні та дорогі ліки.
09.08.2022 через безвихідь ситуації, позивачі вирішили через Печенізький міст, який був частково зруйнований, перебратися на підконтрольну територію України. Після того, позивачі перейшли міст, їх забрали волонтери та привезли на розподільчий пункт біженців до АДРЕСА_2 . У цьому центрі позивачів зареєстрували та направили для подальшого проживання до санаторію «Ялинка», с. Дачне, Змїївського району. В даному санаторії їм були надані послуги реєстрації ВПО, оформлення пенсії, послуги Приватбанку. До санаторію «Ялинка» приїжджала поліція і склали документи, що Позивачі втратили житло і є ВПО.
Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітній син ОСОБА_10 також вимушені були покинути свою домівку та виїхали за межі міста Харкова, а в подальшому і за межі України.
У період з березень -квітень 2022 року внаслідок потрапляння ракети в будинок АДРЕСА_2 виникла пожежа, полум`ям якої була охоплені квартири 3,4,5 поверхів житлового будинку, в тому числі квартира позивачів за АДРЕСА_3 (яка розташована на 5 поверсі) ОСОБА_11 знищено квартиру позивачів з усіма матеріальними цінностями, меблями, побутовою технікою, особистими речами родини. Крім того, конструктив житлового будинку, зовнішні стіни, вікна, дах, комунікації зазнали значних ушкоджень. Внаслідок потрапляння ракети та пожежі зазнали суттєвих пошкоджень тримаючі (несучі) стіни квартири позивачів. Квартира вигоріла повністю та провалилася на нижні поверхи. Підтвердженням є фотографії квартири позивачів після руйнованая, Акт про пожежу від 17.04.2022, Акт комісійного обстеження об`єкта від 30.09.2022 року, Висновок експерта Національного наукового інституту «Інститут судових експертиз ім. засл. Проф. М.С. Бокаріуса».
Таким чином подальше проживання в квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є неможливим внаслідок її руйнування та повної непридатності для проживання. На теперішній час Позивачі залишились без житла та вимушені орендувати квартиру.
28.03.2023 Позивачем до Уряду України за допомогою мобільного додатку "Дія" подане повідомлення про втрачене майно.
27.03.2023 Позивачі звернулися з заявами про злочин до Слідчого Відділу УСБУ в Харківській області про обстріли та пошкодження військовослужбовцями збройних сил Російської Федерації квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві власності.
11 травня 2023 року Позивачів визнано потерпілими у вказаному кримінальному провадженні.
Крім того, внаслідок обстрілів військовослужбовцями збройних сил Російської Федерації квартири АДРЕСА_4 знищено та істотно пошкоджено майно, яке знаходилося у вказаній квартирі, а саме: предмети меблів, побутова техніка, електроосвітлювальні прибори, санітарно-технічне обладнання, двері предмети побутового вжитку, особисті речі.
У зв`язку з необхідністю проведення зазначених експертних досліджень Позивачі понесли додаткові витрати, пов`язані з оплатою їх проведення, у розмірі- 39 861,87 грн.
Крім того, позивачі зазначають, що через військові дії з боку ВС РФ у м. Харків існувала загроза життю Позивачів, тому рятуючись, були вимушені виїхати зі своєї квартири й залишити свою домівку та змініти звичний спосіб життя. Стабільність життя та соціальні зв`язки повністю зруйновані. Вимушені фактично прилаштовуватись до нових життєвих умов. Позивачі не мають можливості спілкуватися зі своїми дітьми та онуками, які виїхали через війну в Україні за кордон. На теперішній час Позивачі втратили сенс життя та віру в майбутнє, втрата не дає можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя.
Таким чином Позивачі зазнали істотних фізичних, душевних та психічних страждань.
Ухвалою суду від 15 серпня 2023 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні.
Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
Правом на подачу відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, ч.2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Ухвалою суду від 09 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у даній справі, справу призначено до судового розгляду.
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.
Представник позивачів адвокат Селезень С.В. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. 28.12.2023 через систему «Електронний суд» від представника позивачів надійшла заява, у якій просить провести судове засідання без її участі та за відсутності позивачів, просить задовольнити позовні вимоги позивачів.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна поштова кореспонденція, яка була повернута оператором поштового зв`язку у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Крім того, відповідач повідомлявся шляхом розміщення оглошення про виклик на офіційному веб-порталі судової влади України. Заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у відсутність відповідача до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подано.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за його відсутності та згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянами України (а.с.24, 27,32,35,41).
Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.01.1999 Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради № 2-99-155906, встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 мають на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 96,7 кв.м. (а.с.51).
Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова, станом на 31.05.2023 зареєстрованим місцем проживання позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.53).
Згідно свідоцтв про смерть співвласники вказаної квартири ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 померли (а.с.40, 42. 43).
Відомостей про набуття права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 суду не надано.
Відповідно до п.1 ч.1. ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на майбутній об`єкт нерухомості.
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Крім того, відсутні відомості про зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чим також не доведено фактичне прийняття спадщини в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України. Натомість, зазначено про проживання за адресою: АДРЕСА_5 . З копії паспорта ОСОБА_4 вбачається, що за вказаною адресою він і зареєстрований (а.с.37).
Отже, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_5 .
Також судом встановлено, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України.
Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»).
На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.
Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.
Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користується загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Згідно з ч. 1 ст. 52 Додаткового протоколу, цивільні об`єкти не повинні бути об`єктом нападу або репресалій.
Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва Російської Федерації.
Згідно зі ст. 8 розділу І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань (стаття 12);
Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти Росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що рф має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року.
Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію російської федерації проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.
27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
Ці факти встановлені у тому числі Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
Таким чином 24 лютого 2022 року розпочалося повномасштабне військове вторгнення російської федерації в Україну, введення воєнного стану в Україні, яке супроводжувалося у тому числі випадками військового протиправного нападу на цивільні об`єкти та цивільне населення.
Згідно ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.
Згідно з переліком територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року №75, згідно з яким Харківська міська територіальна громада, до складу якої входить м. Харків, була включена до списку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), п.п. 14 п. 6 розділу VII Переліку.
Згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року №309, згідно з яким Харківська міська територіальна громада, до складу якої входить м. Харків, в період з 24.02.2022 до 15.09.2022 була територією проведення активних бойових дій, а з 16.09.2022 вважається територію можливих бойових дій.
Судом встановлено, що внаслідок військової збройної агресії відповідача в Харківській області протягом 2022 року, яка супроводжувалася ворожими обстрілами по території Харківської області, міста Харкова, у тому числі із влучаннями в об`єкти цивільної інфраструктури та житлові будинки, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, була пошкоджена.
Пошкодження майна позивачів підтверджено Актом про пожежу від 17 квітня 2022 року, згідно відомостей якого горів дах та квартира на 3, 4 та 5-му поверсі на S=1300 м*2, причина пожежі пов`язана з проведенням бойових (воєнних) дій (а.с.66).
Крім того, пошкодження майна позивачів підтверджено Актом комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації №Ки-100 від 03.10.2022, складеним 30.09.2022 комісією, що діяла на підставі рішення №162 від 25.05.2022 Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, згідно з яким зафіксовано пошкодження будинку по АДРЕСА_2 .
У розділі 2 зазначеного Акту комісією зафіксовано наявність руйнувань внаслідок потрапляння снаряду в будівлю та вибухової хвилі. Зокрема зруйновано інженерні мережі та обладнання, повне руйнування систем 2-го під`їзду внаслідок вибухової хвилі в зоні потрапляння засобів ураження (30%); вертикальні несучі елементи/оздоблення фасадів: 150 м2; конструкції даху/ покриття покрівлі: 560 м2; внутрішні стіни/перегородки: 400 м2; підлоги 420 м2; заповнення віконних та дверних прорізів: 45 м2; конструкції перекриття: - горищне перекриття 560 м2; перекриття міжповерхове 280 м2; внутрішнє опорядження 400 м2. Згідно з висновком комісії: технічний стан будівлі незадовільний (потрібне технічне обстеження), наявні значні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій (а.с.67-69).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч. 2 ст. 2ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право»визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією.
Російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975р., договори укладені між Україною та росією, в т.ч. про українсько-російський державний кордон, російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.
Відповідно до ч. 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
В даному випадку предметом позову є саме відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (частини 2, 5статті 10 ЦПК України).
Згідно п. п. 8, 9 ч. 2ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За приписами частин 1-3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно дост. 1166 ЦК України шкода завдана неправомірними діями майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Обґрунтовуючи розмір завданої шкоди, позивач посилається на пошкодження нерухомого майна через влучання бойового припасу військового призначення під час обстрілів міста Харкова з боку військових сил російської федерації.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказамиє будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставинисправи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В даному випадку, стороною позивача надано суду докази, які відповідають критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості та підтверджують належність позивачам нерухомого майна та його пошкодження, а також вид та обсяг рухомого майна, яке позивачі втратили у м. Харкові у зв`язку з бойовими діями, та його вартість.
Відтак, суд погоджується із тезами позивачів щодо спричинення їм матеріальної шкоди у заявленому ними розмірі саме через втрату рухомого майна та пошкодження нерухомого майна.
Щодо вимоги позивачів про стягнення моральної шкоди судом встановлено наступне.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.
Як передбачено ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) №4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом.
Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до роз`яснень Пленуму ВСУ, викладеного вПостанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Внаслідок збройної агресії Російської Федерації позивачі змушені були покинути своє житло та рідне місто, в якому проживають її рідні, друзі та знайомі, а відповідно були сформовані довготривалі сталі соціальні та родинні зв`язки. Вони втратили житло, налагоджений побут, сталі довготривалі соціальні зв`язки. Все це відобразилося на майновому та моральному стані Позивачів. Дії Відповідача спричинили виникнення тяжких душевних страждань, відчуття приниження, беззахисності, безвихідності, постійного стресу та напруги, реальні переживання за особисте життя і безпеку, за родину, втрати нормальних життєвих зв`язків. Грубі порушення основних конституційних та загальнолюдських прав Позивача, закріплених на національному та міжнародному рівнях, зокрема права на безпеку життя, здоров`я та особисту недоторканність, на житло та свободу пересування, на повагу честі та гідності, недоторканності сімейного життя, власності, а також ураховуючи умисний та жорстокий характер дій Відповідача, викликали також глибокі почуття безпорадності, беззахисності та розчарування, які позивачі відчувають через неможливість користування належним їм житлом, спілкуватися з близькими, відчуття невпевненості у майбутньому. При цьому були порушені права позивачів, встановлені міжнародними договорами, ратифікованими Україною, Конституцією і законами України, зокрема право власності, право на вільний вибір місця проживання, на недоторканість житла, на повагу до особистого життя, честі і гідності Вказане спричинило і продовжує спричиняти їм сильні та глибокі душевні страждання.
Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа №1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).
Право на життя, житло, повагу до сімейного життя передбачені також Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ІVЖеневською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України.
В ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
З огляду на вказану практику Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.
Також, у рішенні Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Луізідоу проти Турецької Республіки» (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.
В рішенні зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами.
Виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши "Правила суду - компенсація шкоди", виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер.
Відповідно до вимог "Правила суду - компенсація шкоди", які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.
Беззаперечним є те, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, позивачі як громадяни України, були позбавлені звичного ритму життя, факт збройної агресії проти України спричинив їм душевного болю, оскільки вони змушені були переїхати з м. Харкова, який з часу початку повномасштабної війни і до дня ухвалення рішення піддається ракетним та артилерійським обстрілам і до цього часу відноситься до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій, тобто позивачами доведено наявність завдання їм моральних страждань.
Проте, позовні вимоги ОСОБА_4 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди на їх користь, у зв`язку з недоведенням набуття права власності на зруйноване житло в порядку спадкування та недоведенням факту проживання за зазначеною адресою - задоволенню не підлягають.
В частині інших позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позовні вимоги слід задовольнити.
Враховуючи наведене, з урахуванням принципів розумності та справедливості, конкретних обставин справи, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі, множинний характер порушень їх конституційних прав, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у їх житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог і що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 700 000,00 грн. на кожну особу, що на думку суду відповідає заподіяній моральній шкоді і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану.
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»», то судовий збір у розмірі 13 420,00 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 263-265, 280, 354 ЦПК України, ст. 1166, 1167 ЦК України. суд,-
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 подану в інтересах позивачів представником адвокатом Селезень Світланою Володимирівною до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації задовольнити частково.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на відшкодування майнової шкоди суму 3 851 622.(три мільйони вісімсот п`ятдесят одна тисяча шістсот двадцять дві) грн. 00 коп.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 700 000 (сімсот тисяч) гривень.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 700 000 (сімсот тисяч) гривень.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 700 000 (сімсот тисяч) гривень.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь держави Україна 13 420,00 грн. (тринадцять тисяч чотириста двадцять грн. 00 коп. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржено у встановленому законом порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 .
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_9 , АДРЕСА_5 .
Відповідач: Держава Російська Федерація, останнє відоме місце розташування посольства: м. Київ, пр. Повітрофлотський, 27.
Повний текст рішення складено 05 січня 2024 року.
СУДДЯ: Т.В. Юрлагіна