Справа № 185/2248/23
Провадження № 2/185/1409/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 червня 2023 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Преображенської К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

09.01.2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , в якому просить суд стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість за кредитним договором №DNQTGK00000212 від 28.03.2008 рокув розмірі 12059,38 Доларів США та судові витрати по справі. Позов мотивовано тим, що між позивачем та ОСОБА_1 кредитний договір №DNQTGK00000212 від 28.03.2008 року за яким Банк зобов`зався надати ОСОБА_1 кредитну лінію у розмірі 8700 Долларів США строком до 28.03.2028 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, що встановлені в договорі, але ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав в строки встановлені кредитним договором. З урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 04.01.2023 року заборгованість за кредитним договором склала 12059,38 Доларів США, з якої 4300,53 Доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 3605,33 Доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом,176,97 Доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 3976,55 Доларів США нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №DNQTGK00000212 від 28.03.2008 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, а тому ОСОБА_1 виступає як солідарний боржник.

29.03.2023 року надійшов відзив, за змістом якого відповідач 1 позовні вимоги не визнає, посилаючись зокрема на пропущення позивачем строку позовної давності у зв`язку з пред`явленням Відповідачам письмової вимоги від 26.01.2016 року (вихідний №30.1.0.0/2 80328DNH0S536) щодо дострокового повернення сумикредиту в повному обсязі, нараховані проценти та штрафні санкції.

Представник позивача надав відповідь на відзив в якій зазначив, зокрема, щовимогу від 26.01.2016 року направлено в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку».

У судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на таке:

?Порушено строки позовної давності;

?Подвійне нарахування плати за користування кредитом;

?Двозначні умови кредитного договору;

?Неправомірне нарахування комісії та пені;

?06 грудня 2022 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області прийняв рішення по цивільній справі №185/9722/21, яке набрало законної сили після апеляційного оскарження та яким встановлено в тому числі таку обставину: Згідно з випискою за рахунком ОСОБА_1 останній платіж за кредитним договором №DNQTGK00000212 від 28.03.2008 року позичальник зробив 24 грудня 2014 року (том 1, а.с.200).

Відповідач 2 у судове засідання повторно не з`явився, про причину неявки суду не повідомив.

Відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено,

28 березня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» та позичальником ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DNQTGK00000212, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8700 доларів США на наступні цілі: у розмірі 7000 доларів США на придбання нерухомості, у розмірі 1700 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених договором. Договором передбачено сплату за користування кредитом відсотків у розмірі один відсоток на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 відсотків річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 8.2 договору.

Погашення заборгованості повинно здійснюватися шляхом сплати позичальником щомісячного платежу у розмірі 80,29 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту та відсоткам, винагороди, комісії. Кінцевий термін повернення кредиту 28 березня 2028 року.

Як передбачено пунктом 5.5. кредитного договору № DNQTGK00000212, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № DNQTGK00000212 між сторонами був укладений договір поруки з відповідачем 2.

Представником позивача надано виписку з рахунку ОСОБА_1 з якої вбачається, що останній платіж за кредитним договором №DNQTGK00000212 від 28.03.2008 року позичальник зробив 24 грудня 2014 року. Крім того, спірний кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача 1 повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку.

Саме з цього часу виникло право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кожним черговим платежем.За графіком погашення кредиту дата здійснення наступного щомісячного платежу 28 січня 2015 року. Саме з цієї дати позивач міг довідатися про порушення свого права, а саме невиконання позичальником свого зобов`язання у визначений термін.

Однак, позивач змінив строки виконання зобов`язань пред`явивши Відповідачу письмову вимогу від 26.01.2016 року (вихідний №30.1.0.0/2 80328DNH0S536) щодо дострокового повернення суми кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції.

Суд кретично ставиться до посилань позивача на те, що вимогу від 26.01.2016 року направлено в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», оскільки у вимозі відсутні посилання на ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» та відсутні посилання на іпотечний договір. Ця стаття передбачає попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги протягом 30 днів. Однак позивач вимагав у разі несплати протягом 5 календарних днів заборгованості повернення суми кредиту в повному обсязі та не попереджав про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так статтею 35 ЗУ «Про іпотеку» вказано, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Отже спірна вимога не відповідає положенням статті 35 ЗУ «Про іпотеку».

Таким чином, у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кожним черговим платежем починаючи з 28 січня 2015 року по 26.01.2016 року. А по всім наступнимплатежам через 5 днів після пред`явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості, тобто з 31.01.2016 року.

Таким чином п`ятирічний строк позовної давності закінчився 31 січня 2021 року.

Позовна заява надійшла до суду з порушенням цього строку, а саме 09.01.2023 року.

Як визначено статтями 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістюу три роки.

Частино 1 статті 259 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочки виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (постанова Великої Палати ВС від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12).

У вказаній постанові зазначено, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем строку внесення чергового платежу. У разі порушення позичальником такого строку, передбаченого договором (прострочка боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного з цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання строку сплати кожного з цих платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочки. Це унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Аналогічні правові позиції наведені у постановах Великої Палати ВС від 05.06.2019 р. у справі №523/3082/14-ц, від 27.03.2019 р. у справі №200/15135/14-ц та інших.

У постанові Верховного Судувід 9 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16 зроблені наступні висновки: пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Така позиція узгоджується з ВСУ в постанові від 02.09.2015 р. у справі № 6-1077цс15 «Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.»

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, право нараховувати відсотки за користування припинилося з моменту пред`явлення вимоги - 26.01.2016 року.

Крім того, пунктом 4.1 Кредитного договору зазначено, що Банк резервує ресурси у розмірах зазначених в Додатку №2 і надає позичальнику право на їх використання.

Пунктом 4.2 Кредитного договору встановлено, що за надане право використання позичальником зарезервованих ресурсів, позичальник сплачує Банку винагороду у розмірі 0,48 відсотків річних від суми зарезервованих ресурсів, а також винагороду за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 8.2 договору.

Однак позивач не надав доказів здійснення резервування ресурсів та використання відповідачем 1 зарезервованих ресурсів, а також їх розміру.

При цьому, умови договору не містять положень про визначення поняття «резервування ресурсів» та в чому саме полягає послуга Банку за яку повинен сплачувати споживач. У судовому засіданні представник позивача також не зміг пояснити цю обставину.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII Про захист прав споживачів (далі Закон № 1023-XII).

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН Керівні принципи для захисту інтересів споживачів, прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ ПриватБанк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування в частині резервування ресурсів та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Таким чином, частину грошових коштів, які сплачував відповідач 1 Банк неправомірно зараховував в якості комісії за резервування коштів.

Розрахунок заборгованості наданий банком не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17 квітня 2003 року.

Таким чином, суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту та заборгованості за простроченими відсотками.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 61-28582ск18.

Керуючись ст. 76, 81, 89,133,141,258-265,280-289 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити в повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у Дніпровський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 30 червня 2023 року.

Суддя: В. О. Головін