КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/5778/22 Головуючий у суді І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження № 22-ц/824/8785/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчий комітет Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Конопата М.І. звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити факт її проживання з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з вересня 2005 року по 14 січня 2021 року.

Посилалася на те, що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю із померлим необхідно їй для отримання права на спадкування за законом у четверту чергу на підставі статті 1264 ЦК України.

Заінтересована особа ОСОБА_3 подав до суду заяву про залишення без розгляду заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу відповідно до вимог частини четвертої статті 315 ЦПК України, оскільки між сторонами наявний спір про право.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року заяву ОСОБА_3 задоволено.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбузалишено без розгляду. Роз`яснено заявнику її право подати позов на загальних підставах.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі встановлення факту, що має юридичне значення, пов`язане з необхідністю вирішення спору про право, оскільки після смерті ОСОБА_6 відкрита спадкова справа за заявами спадкоємців першої черги про прийняття спадщини, а тому подану заяву слід залишити без розгляду ураховуючи намір заявника також звернутися із заявою про прийняття спадщини та заперечення заінтересованої особи щодо права заявника на спадкування майна померлого.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник через представника - адвоката Конопата М.І. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд порушив норми статей 12, 81, 260, 315 ЦПК України, не врахував положення статті 74 СК України, не мотивував у чому саме полягає наявність спору про право та, безпідставно пославшись на заяву заінтересованої особи, формально підійшов до вирішення справи. Крім того, заявник подавала заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з сімейними та виробничими проблемами, але суд провів судове засідання без її участі, чим порушив її право на прийняття участі у розгляді справи.

У відзиві на апеляційну скаргуОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Свої заперечення обґрунтовують тим, що проаналізувавши зміст поданої ОСОБА_1 заяви та з`ясувавши, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу чоловіка та жінки необхідно заявнику для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про залишення такої заяви без розгляду, оскільки існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 08 травня 2019 року у справі № 454/1106/17 (провадження № 61-17353св18) та інших.

Відзив виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Учасники справи всудове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки до суду не повідомили, а представник заявника - адвокат Конопат М.І. подав 14 липня 2023 року через канцелярію суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

ЄСПЛв рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки представника заявника в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи, та з огляду на те, що сторона заявника належним чином повідомлена про судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи, доводів апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи за відсутності цього учасника справи на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що у липні 2022 року ОСОБА_1 пред`явила в суді заяву про встановлення факту її проживання з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14), однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу у період з вересня 2005 року по 14 січня 2021 року з метою отримання права на спадкування майна померлого за законом у четверту чергу.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року у справі № 362/1271/21 було встановлено факт батьківства ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , по відношенню до дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з чим внесено зміни в актовий запис про народження дітей шляхом зазначення їхнім батьком ОСОБА_5 (а.с. 16-19, 27, 28).

Як вбачається з матеріалів справи, заінтересовані особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також є дітьми спадкодавця ОСОБА_5 (а.с. 93, 99), а заінтересована особа ОСОБА_2 - дружиною, з якою ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 1981 року по день смерті (а.с. 105).

Із заяви ОСОБА_1 від 04 серпня 2022 року, яка подана в інтересах її неповнолітніх дітей до Другої київської державної нотаріальної контори за вх. № 3516/01-16, вбачається, що після смерті ОСОБА_5 вказаною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа за заявою спадкоємця першої черги ОСОБА_3 (а.с. 66).

ОСОБА_3 підтвердив зазначені обставини у своїх заявах про залишення без розгляду поданої заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, додатково вказавши, що його мати та дружина померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , будучи спадкоємцем першої черги, відмовилась від спадщини на його користь (а.с. 90, 126).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У частині четвертій статті 315 ЦПК Українипередбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 644/6785/18 (провадження №61-434св19), зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Відповідно до частини другої, третьої статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг).

Згідно із положеннями статей 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Судом першої інстанції на підставі поданих заявником доказів та пояснень сторін в судовому засіданні вірно встановлено, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно заявнику для подальшого вирішення питання щодо спадкування нею як спадкоємцем четвертої черги майна після смерті ОСОБА_5 ,яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до роз`яснень, наданих судам у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2009 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд на підставі частини шостої статті 235 ЦПК України 2004 року, залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19 (провадження № 61-1128св20) вказав, що визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Ураховуючи наведене, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

За обставин даної справи очевидним і реальним є наявність спору про право, оскільки неповнолітні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також заінтересовані особи у справі є спадкоємцями першої черги щодо майна померлого ОСОБА_5 і в установлений законом строк (в тому числі після встановлення факту батьківства) заявили про свої спадкові права, подавши заяви про прийняття спадщини після смерті батька (чоловіка), а відтак встановлення факту, про який просить заявник, безпосередньо впливатиме на права й обов`язки інших спадкоємців і такий спір підлягає вирішенню виключно у порядку позовного провадження.

Постановляючи ухвалу про залишення заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу без розгляду на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з метою подальшого оформлення спадщини, тому судове рішення про встановлення факту її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу може вплинути на обсяг прав спадкоємців за законом, зокрема її неповнолітніх дітей та ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд не врахував положення статті 74 СК України не спростовують висновок про наявність між сторонами спору про право, адже встановлений факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно, тому такий факт безумовно впливатиме на розмір часток інших спадкоємців у спадковому майні.

Навіть у своїй заяві до Другої київської державної нотаріальної конторивід 04 серпня 2022 року ОСОБА_1 особисто вказувала, що між нею та іншим спадкоємцем ОСОБА_5 виник спір, у зв`язку з чим вона звернулася до суду і просить призупинити вчинення нотаріальних дій (а.с. 66).

За наведених обставин колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про залишення без розгляду заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу внаслідок наявності спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є законним та обґрунтованим.

При цьому залишення без розгляду заяви про встановлення факту, що має юридичне значення,не позбавляє ОСОБА_1 права звернутися до суду з позовною заявою у порядку загального (спрощеного) позовного провадження.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не забезпечив право заявника взяти участь у розгляді справи, не відклавши судове засіданні за її заявою, безпідставні, адже в судовому засіданні 29 березня 2023 року приймав учать представник ОСОБА_1 - адвокат Конопат М.І. (а.с. 175, 176), що відповідає положенням статей 58, 64 ЦПК України. Крім того, доводизаявиОСОБА_1 , поданої нею особисто через канцелярію суду 27 березня 2023 року (а.с. 173, 174), не підтверджені жодними доказами, а саме наявністю у неї сімейних та/або виробничих проблем.

За таких обставинколегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскаржувана ухвала постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого заявником судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 липня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній