Провадження № 22-ц/802/504/23 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Кучми Віктора Юрійовича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

09 листопада 2022 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який набутий нею в порядку дарування та спадкування.

У будинку зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_4 , який добровільно зніматися з реєстрації місця проживання не бажає. Вказує, що відповідач забезпечений власним житлом, а саме - житловим будинком у с. Доросині Луцького району Волинської області.

Посилаючись на вищевикладене та приписи ст.ст.401-406 ЦК України, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2023 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Кучма В. Ю. подав апеляційну скаргу в якій вказує на порушенням судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, зазначає, що суд допустив неповне з`ясування обставин справи, оскільки прийшов до невірного висновку про задоволення позову і це при тому, що у тексті рішення суду першої інстанції відсутні посилання на будь-які докази, які підтверджували та доводили законність та правову підставність позову. Просить рішення скасувати, в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 адвокат Гарбар Ю. Р. просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши думку представника позивача, яка заперечила апеляційну скаргу та думку представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмов у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 09 квітня 1997 року та свідоцтва про на спадщину від 12 травня 2008 року позивач є єдиним власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

У період з 09 листопада 1991 року по 23 січня 2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.57-59).

На даний час у вищенаведеному житловому будинку значиться зареєстрованим, в тому числі, відповідач (а.с.10)

Між сторонами припинені шлюбні відносини, а відповідач вже не є членом сім`ї позивача.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач у встановленому порядку втратив статус члена сім`ї позивача, а також забезпечений іншим житлом, то слід дійти висновку, що існують підстави для припинення сервітуту відповідача на право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а тому позовні вимоги слід задовольнити.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української PCP ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала висновок про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61 -7095св21).

Частиною першою статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.

Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності та права користування.

Принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків та має інше житло.

Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У спірних правовідносинах при вирішенні питання позбавлення особи права користування житлом таке право має бути оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції із встановленням відповідності переслідуваній легітимній меті та з дотриманням балансу захисту інтересів як власника майна, так і члена її сім`ї.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду № 211/159/14-ц від 26.04.2023 року.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не врахував, що відповідач ОСОБА_4 проживає у спірному будинку на правах колишнього члена сім`ї, на даний час перебуває за межами України у зв`язку з трудовим контрактом, що не заперечувалося стороною позивача, а також підтверджується довідкою про роботу в Естонії, долученою до апеляційної скарги. Крім того, відповідач ОСОБА_4 не втратив інтересу до житла, оскільки існує спір за його позовом до ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на даний будинок у зв`язку з тим, що за час спільного проживання із ОСОБА_3 ним було вкладено кошти на його упорядкування та поліпшення. Існування спору підтверджує сторона позивача.

У матеріалах справи відсутні докази, які б містили фактичні дані, сукупність яких є підставою для припинення права користування житлом членами сім`ї (колишніми членами сім`ї) власника житла, зокрема причини залишення відповідачем спірного житла та не проживання у ньому понад встановлені законом терміни, відсутність у відповідача зацікавленості спірною житловою площею та відсутність між сторонами угоди щодо умов припинення права користування житлом.

ОСОБА_3 не довела належними та допустимими доказами відсутність ОСОБА_4 у спірному будинку понад один рік без поважних причин, а тому підстави для визнання його таким, що втратив право користування ним, відсутні.

Покликання в судовому рішенні на те, що відповідач забезпечений іншим житлом, а саме - житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами за адресою Волинська область, Луцький район, с. Доросині (а.с.12), є некоректним. При цьому судом не взято до уваги відповідь на адвокатський запит Доросинівської сільської ради від 01 грудня 2022 року №624/01-19 щодо непридатності будинку для проживання, з покликанням на те, що в ній відсутні відомості про проведення відповідної процедури, передбаченої Положенням №189 (а.с.25). Разом з тим ця процедура застосовується в інших передбачених законодавством випадках.

Таким чином, припинення права користування ОСОБА_4 спірним житлом не відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції і не є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки кожній особі, крім інших прав, гарантується право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права необхідно скасувати та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Кучми Віктора Юрійовича задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2023 року в даній справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 липня 2023 року.

Головуючий

Судді :