Номер провадження: 22-ц/813/7328/23
Справа № 947/7157/23
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 червня 2023 року у складі судді Васильків О.В.,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 94 876,52 грн., з яких 67212,55 грн. інфляційне збільшення, 27663,98 грн. 3% річних за користування грошовими коштами.

Позов обґрунтовано тим, що 27.12.2007 року між ТОВ "Український промисловий Банк" та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір N 2-600/ФКВІП-07. В забезпечення виконання зобов`язань за договором між ВАТ "Український промисловий Банк" та ОСОБА_1 27.12.2007 року був також укладений Договір іпотеки садового будинку з господарчими будівлями та спорудами. 30.06.2010 року між ТОВ "Укрпромбанк", АТ "Дельта Банк" та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ "Укрпромбанк" на користь АТ "Дельта Банк". У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором виникла прострочена заборгованість, в зв`язку з чим ПАТ "Дельта Банк" звернувся до суду. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 17.11.2015 року у справі N504/3344/15-ц позов ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості було задоволено. Відповідач ухиляється від виконання рішення суду. ТОВ "Консалт Солюшенс" є повним правонаступником ПАТ "Дельта Банк" у правовідносинах з відповідачем на підставі кредитного договору. Представник позивача зазначає, що заборгованість відповідача, що встановлена рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 17.11.2015 року у справі N 504/3344/15-ц, є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки не припиняє боргових зобов`язань, а лише змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. Апелянт зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідальність за невиконання рішення суду не може бути покладена на відповідача, оскільки він не зобов`язаний здійснювати перереєстрацію права власності іпотечного майна в інтересах позивача, а також що у відповідача перед позивачем на теперішній час відсутня заборгованість у розмірі 307 377,61 грн. у зв`язку з тим, що рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» в рахунок виконання основного зобов`язання за кредитним договором від 27.12.2007 є необґрунтованим та не може розглядатися як підстава для відмови у задоволенні вимог позивача у даній справі. Вказав, що на підставі ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21.04.2021) поновив свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом №1381-ІХ, тобто діє з 23.04.2021 до 23.09.2021. Тому, як вказує скаржник, попередній кредитор та апелянт, на підставі вищевказаного Закону, було позбавлено права до 23.09.2021 на звернення стягнення на вищевказаний предмет іпотеки. Послався також на постанову ВС від 22.06.2022 у справі №296/7213/15 та зазначив, що стягувач на час дії воєнного стану в Україні не може реалізувати своє право та звернути стягнення на предмет іпотеки, тому, як вважає позивач, можна стверджувати, що рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 17.11.2015 у справі №504/3344/15-ц залишається невиконаним відповідачем та останній ввесь час користувався наданими йому за договором кредиту від 27.12.2007 грошовими коштами у розмірі 307 377,61 грн., прострочив виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області, яке набрало законної сили, а тому повинен на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначив також, що чинне законодавство України не передбачає відповідальності для стягувача за невиконання ним свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки, наданого йому рішенням суду. Рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання стягувача права на укладення договору купівлі-продажу на позивача не може накладатися обов`язок виконання ним такого рішення, оскільки таким судовим рішенням поновлюється порушені права позивача. В свою чергу чинне законодавство передбачає відповідальність боржника за невиконання ним його зобов`язань. Які виникли на підставі кредитного договору та підтвердились рішенням суду. Тому вважає, що нездійснення ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ "Консалт Солюшенс" свого права звернення стягнення на предмет іпотеки останні лише не реалізували своє право на таке звернення.

В додаткових поясненнях зазначив, що попередній кредитор направляв ОСОБА_1 лист-вимогу про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором від 27.12.2007. Проте, вимога про погашення заборгованості не була виконана. За умовами кредитного договору банк має вимагати дострокового повного повернення кредиту, слати процентів, комісій, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених кредитним договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або його поручителями (заставодавцями, гарантами, поручителям, майновими поручителями) умов цього кредитного договору та/або договорів, укладених у забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, а позичальник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з дати отримання позичальником відповідної вимоги від банку повернути суму заборгованості по кредиту, що залишилася, сплатити проценти, штрафні санкції, інші платежі за кредитним договором, а також відшкодувати збитки, завдані банку у разі настання, серед іншого, наступного випадку: порушення позичальником строків платежів, що встановлені кредитним договором. З огляду на викладене, апелянт вважає, що прострочене (невиконане) зобов`язання ОСОБА_1 перед кредитором виникло саме на 31-й день невиконання боржником вимоги про дострокове стягнення заборгованості. Оскільки відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, яке виникло на підставі кредитного договору від 27.12.2007 та фактом невиконання досудової вимоги (порушення зобов`язання), яке підтверджено рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України. Апелянт також послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що 27.12.2007 року між ТОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір N 2-600/ФКВІП-07, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 35150,00 доларів США строком до 26.02.2032 року.

З метою забезпечення вказаного кредитного договору між ТОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір від 27.12.2007 року, предметом якого є земельна ділянка на території АДРЕСА_1 , земельна ділянка N :01:001:0229, та садовий будинок за вказаною адресою.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 17.11.2015 року у справі N 504/3344/15-ц позов ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено. В рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором N 2-600/ФКВІП-07 від 27.12.2027 року у розмірі 307377,61 грн., з яких: сума основного боргу за кредитом - 288014,44 грн., сума заборгованості за відсотками за користування кредитом - 19363,18 грн., сума пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 4586,17 грн. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - садовий будинок та земельну ділянку (кадастровий номер N:01:001:0229), розташовані на території АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу від 27.12.2007 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Гребенюк І.М., реєстрові N 16920, N 16924, шляхом визнання права власності за Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк". Визнано за ПАТ "Дельта Банк" право власності на садовий будинок та земельну ділянку, розташовані на території Олександрівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, СТ "Світанок", вул. Гвоздична. Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати на користь держави у розмірі 3654 грн.

Вказане заочне рішення набрало законної сили 27.11.2015 року.

24.06.2020 року проведено електронний аукціон N UA-EA-2020-06-12-000019-b за лотом N GL3N218065 за кредитним портфелем, що складається з прав вимоги та інших майнових прав за кредитними договорами, які укладались з фізичними особами: 120 кредитних договорів, що забезпечені іпотекою, 2 кредитними договорами, що забезпечені транспортними засобами, 1 кредитним договором, що забезпечений іншою заставою та 4 беззаставних кредитних договорів. Переможцем визнано ТОВ "Консалт Солюшенс", що підтверджується протоколом електронного аукціону N UA-EA-2020-06-12-000019-b.

За змістом пункту 55.1 Додатку N 1 до Договору про відступлення прав вимоги N2292/К/1 від 21.07.2020 року до ТОВ "Консалт Солюшенс" перейшло право вимоги, серед іншого до ОСОБА_1 за кредитним договором N 2-600/ФКВІП-07 від 27.12.2007 року, іпотечним договором від 27.12.2007 року.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 року замінено стягувача з ПАТ "Дельта Банк" його правонаступником - ТОВ "Консалт Солюшенс" у виконавчому листі N 504/3344/15-ц, виданого Комінтренівським районним судом Одеської області у справі за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач в позовній заяві зазначає, що заочне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 17.11.2015 року не виконане боржником а тому в силу ст. 526 та 599 ЦК України відповідач повинен сплатити 3 % річних від простроченої суми та інфляційні втрати.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем разом із позовною заявою, сума заборгованості становить 307 377,61 грн. У зв`язку з невиконанням рішення суду позивачем на вказану суму заборгованості ОСОБА_1 за період з 24.02.2019 по 23.02.2022 року нараховано інфляційні втрати у розмірі 67212,55 грн., а також 3 % річних від простроченої суми у розмірі 27 663,98 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням суду в рахунок виконання основного зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 307377,61 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк». Заочним рішенням, яке набрало законної сили 27.11.2015, визнано право власності за ПАТ "Дельта Банк" на садовий будинок та земельну ділянку, розташовані на території Олександрівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, СТ "Світанок", вул. Гвоздична.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, проте вважає, що підстави відмови є іншими з урахуванням наступного.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, No 15123/03, § 45, €CII, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Відповідно до усталеної практики постанов постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20 встановлено, що розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку відповідно до правової позиції у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі N757/44680/15-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі N 757/44680/15-ц зазначено, що "в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі N 3-1522гс16 зроблено висновок, що "зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України". У справі N 3-1522г16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі N 3-1522c16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ "Родовід Банк" просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ "Родовід Банк" до ОСОБА 4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року N 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні".

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на заявнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги.

Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги або без пред`явлення рішення до примусового виконання у відповідний строк, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Так ТОВ «Консалт Солюшенс», яке є правонаступником ПАТ «Дельта Банк», просило стягнути з відповідача 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України від суми заборгованості та інфляційні втрати за період з 24.02.2019 по 23.02.2022 у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду.

Апеляційним судом встановлено, що позивач, не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду, втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду).

Отже, зобов`язання відповідача є задавненим у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання.

Як вбачається із встановлених обставин, 3 % річних були нараховані позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні.

Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до заявленої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку.

Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на заявлену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення заявленої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.11.2022 року у справі N285/3536/20.

За таких обстави у задоволенні позовних вимог ТОВ «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку з тим, що позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Отже, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 376 ЦПК України, підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 червня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: