АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 лютого 2023 року

м. Чернівці

справа № 725/5266/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М. І., Литвинюк І. М.

секретар Конецька Д. Г.

позивач ОСОБА_1

відповідач Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»

апеляційна скарга Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 10 листопада 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Іщенко І. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позивач просив стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь одноразову грошову допомогу у розмірі 180 000 гривень.

Позов обґрунтовував тим, що він з 19 липня 1999 року безперервно працював на різних посадах на Державному підприємстві «Східний гірничо-збагачувальний комбінат». 03 листопада 2021 року він з власної ініціативи звільнився із посади начальника відділу транспорту Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» у зв`язку з виходом на пенсію.

Станом на 3 листопада 2021 року на Державному підприємстві «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» діяло Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» у зв`язку із виходом на пенсію, введене в дію наказом по підприємству від 6 липня 2018 року №391.

Згідно з пунктом 2.6 Положення, комісія підприємства за результатами роботи з урахуванням сумлінного ставлення працівника до праці складає протягом 10 робочих днів з дня отримання заяви протокол про виплату допомоги та її розмір або відмову у виплаті одноразової допомоги.

Також зауважив, що пунктом 1.4 Положення передбачено, що загальний стаж роботи на підприємстві, який враховується при виплаті одноразової грошової допомоги це робота в штатах підприємства тривалістю не менше 10 років у календарному обчисленні.

Станом на дату звільнення безперервний стаж роботи на Державному підприємстві «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» ОСОБА_1 складав 22 роки 3 місяці 16 днів. Отже позивач вважає, що наявні підстави для отримання ним грошової допомоги.

Однак станом на дату звернення до суду вищезазначену допомогу позивачем не отримано.

Вважав дії відповідача протиправними і такими, що суперечать вимогам чинного законодавства та порушують його трудові права.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівців від 10 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 180 000 гривень.

Стягнуто з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень.

Рішення мотивоване тим, що відповідач своїми діями порушив вимоги пунктів 2.6, 2.7, 2.9 Положення, якими регулюється порядок щодо виплати працівнику підприємства одноразової грошової допомоги, норми якого діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

У позивача були наявні підстави для отримання такої допомоги.

Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 повний розрахунок з ним проведено не було.

Отже ОСОБА_1 не пропустив визначений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду із вказаним позовом.

Суд вважав, що заявлені позивачем позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У разі відсутності фінансових можливостей підприємства передбачених підпунктом 1.10 пункту 1 Загальних положень відповідач має право призупинити дію цього положення, а тому правові підстави для стягнення одноразової допомоги при звільненні відсутні.

Кінцевим строком звернення до суду за вирішенням трудового спору у позивача було 3 лютого 2022 року, а до суду з цим позовом звернувся лише 12 вересня 2022 року, тобто із пропуском такого строку.

У договорі про надання правової допомоги не було визначено розміру гонорару, а тому сума в розмірі 5 000 гривень є необґрунтованою та непідтвердженою.

Представником адвоката подано до суду лише позовну заяву, яка, враховуючи її зміст, не вимагала значних витрат часу на її складення, клопотання про долучення до матеріалів справи документів та акт приймання передачі послуг адвоката.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші сторони відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 з 19 липня 1999 року безперервно працював на різних посадах на Державному підприємстві «Східний гірничо-збагачувальний комбінат».

03 листопада 2021 року позивач з власної ініціативи звільнився із посади начальника відділу транспорту Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» у зв`язку з виходом на пенсію на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (а.с.35-41).

Станом на 03 листопада 2021 року на Державному підприємстві «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» діяло Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» у зв`язку із виходом на пенсію (далі - Положення), введене в дію наказом по підприємству від 06 липня 2018 року №391 (а.с.17).

Відповідно до пункту 1.2 вказаного Положення, воно є невід`ємною частиною Колективного договору Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат».

Дія цього Положення поширюється на всіх штатних працівників підприємства та на штатних працівників профспілкового комітету підприємства (пункту 1.3 Положення).

Відповідно до пункту 2.6 Положення, комісія підприємства за результатами роботи з урахуванням сумлінного ставлення працівника до праці складає протягом 10 робочих днів з дня отримання заяви протокол про виплату допомоги та її розмір або відмову у виплаті одноразової допомоги.

Відповідно до пункту 2.9 Положення, виплата грошової допомоги працівнику підприємства, звільненому за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, розпочинається при звільненні та продовжується після його звільнення протягом наступних трьох місяців.

Згідно пункту 1.4 Положення передбачено, що загальний стаж роботи на підприємстві, який враховується при виплаті одноразової грошової допомоги це робота в штатах підприємства тривалістю не менше 10 років у календарному обчисленні.

Станом на дату звільнення безперервний стаж роботи на ДП «СхідГЗК» ОСОБА_1 складав 22 роки 3 місяці 16 днів (а.с.35-40).

Згідно з пунктом 1.7 Положення, працівник, який має право на отримання одноразової грошової допомоги, втрачає його на весь період подальшої роботи, якщо він не звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію впродовж двох місяців з моменту набуття права на державну пенсію відповідно до вікового критерію (60 років у разі пільгової пенсії) та вимог до наявності страхового стажу, визначених ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.21).

Отже, право на отримання пенсії за віком у позивача виникло з моменту досягнення 60-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крайнім строком звільнення за власним бажанням для виконання умов пункту 1.7 Положення було 04 листопада 2021 року.

ОСОБА_1 звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію 03 листопада 2021 року (а.с.40).

03 листопада 2021 року ОСОБА_1 надав заяву про виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків/посадових окладів у зв`язку із звільненням за власним бажанням (вихід на пенсію) на підставі Колективного договору на 2018-2021 роки (а.с.27).

Оскільки ОСОБА_1 не було виплачено грошову допомогу, 20 липня 2022 року він звернувся із заявою на ім`я генерального директора Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» з проханням повідомити причини невиплати належної йому грошової допомоги (а.с.28).

Листом Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» від 05 серпня 2022 року №04-11/4404 позивача було повідомлено, що на дату його звільнення на підприємстві діяло Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» у зв`язку з виходом на пенсію.

Також до відома позивача доведено, що відповідно до наказу від 01 квітня 2022 року № 87, дія низки положень Колективного договору, в тому числі Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» у зв`язку з виходом на пенсію, зупинена з 01 квітня 2022 року на період воєнного стану (а.с.29).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Аналогічні положення містить статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» (далі - Закон № 3356-XII).

Статтею 5 Закону № 3356-XII, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов Колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20 та від 21 грудня 2022 року у справі № 642/3093/20.

Окрім того, у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 642/3093/20 Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду про те, що положеннями КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» не передбачено такої виплати у складі заробітної плати, як одноразова матеріальна допомога при звільненні працівника пенсійного віку за власним бажанням, та така виплата передбачена лише умовами колективного договору, проте заперечив щодо висновку апеляційного суду про те, що вона не є такою, що підлягає виплаті при звільненні працівника у розумінні статті 116 КЗпП України, відповідно, у разі її невиплати на роботодавця не може покладатися відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив про те, що такий висновок апеляційного суду суперечить загальному правилу, встановленому статтею 116 КЗпП України, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, в тому числі і одноразова грошова допомога провадиться у день звільнення.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правомірно встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 відповідач не виконав вимоги пунктів 2.6, 2.7, 2.9 Положення, а тому повинен сплатити позивачу матеріальну допомогу у розмірі 180 000 гривень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Заперечуючи проти стягнення вказаної вище одноразової грошової допомоги, відповідач посилався, зокрема на відсутність фінансових можливостей підприємства виконувати умови Положення щодо виплати такої одноразової допомоги, що є підставою для призупинення дії цього Положення та як наслідок відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача одноразової допомоги при звільненні.

При цьому відповідач посилався те, що тривалість затримки таких виплат зумовлено фінансово-економічною кризою, нестабільним державним (бюджетним) фінансуванням та затримками у взаєморозрахунках, а також введеним в Україні воєнним станом та як наслідок перебування відповідача з 1 березня 2022 року у вимушеному тимчасовому простої.

Пунктом 1.10 Положення передбачено, що дія такого Положення призупиняється у разі відсутності фінансових можливостей підприємства у порядку, передбаченому Колективним договором.

Однак в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що Державним підприємством «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» вирішувалося питання щодо призупинення дії Положення у зв`язку із відсутності фінансових можливостей підприємства щодо виплати одноразової грошової допомоги у порядку, передбаченому Колективним договором станом на день звільнення позивача 3 листопада 2021 року.

Згідно із частиною першою статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.

Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Отже, роботодавцю необхідно було довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Посилання апелянта на відсутність коштів не є форс-мажорною обставиною в розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Щодо посилань апелянта на неможливість виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, що є форс-мажорною обставиною, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Як вбачається з листа Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» від 05 серпня 2022 року №04-11/4404 лише з 01 квітня 2022 року, тобто аж через майже п`ять місяців після дня звільнення позивача, було зупинено на період воєнного стану дію положень Колективного договору, в тому числі Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» у зв`язку з виходом на пенсію.

За таких обставин, Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» не мало підстав для відмови у виплаті на користь позивача на день його звільнення 3 листопада 2021 року одноразової грошової допомоги у розмірі 180 000 гривень.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав в постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 359/3245/20.

Щодо строку позовної давності

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущено встановлений законом тримісячний строк звернення до суду із вказаним позовом.

При цьому судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 25 березня 2020 року у справі №370/1754/15, в якому зазначено наступне.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Указані висновки відповідають правовій позиції викладеній у рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що повний розрахунок по виплатах, на які ОСОБА_1 мав право згідно з умовами колективного договору та Положення, Державним підприємством «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» з позивачем при звільненні не проведено.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не пропустив визначений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом.

Окрім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже строки, визначені статтею 233 КЗпП України, продовжені відповідно до положень глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тобто до 31 грудня 2022 року.

Щодо витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції

Порядок розподілу судових витрат у справі закріплено в статті 141 ЦПК України.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.

Відповідно до положень статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами 1 та 2 статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

В постанові Верховного Суду від 24 січня 2023 року у справі № 910/6310/21 викладено правовий висновок, яким роз`яснено, що у разі встановленого договором фіксованого розміру гонорару співмірність витрат оцінюється через співвідношення суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів (їх складності та необхідності), кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та адвокатом Сластьоною А. О. було укладено договір про надання правової допомоги № 20/08-2 від 20 серпня 2022 року, відповідно до умов якого адвокат зобов`язується надавати клієнту правову допомогу, в тому числі, за окремими дорученнями, у справі щодо стягнення з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» одноразової правової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні.

Відповідно до пункту 4.2 договору розмір гонорару адвоката та порядок його оплати буде визначено сторонами договору у відповідній додатковій угоді.

Згідно пункту 1.1 Додатку № 1 від 20 серпня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 20/08-2 від 20 серпня 2022 року розмір гонорару адвоката становить 5 000 гривень, що включає в себе підготовку документів у справі та представництво інтересів клієнта в суді. Клієнт здійснює попередню оплату послуг адвоката в розмірі 5 000 гривень

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано правильну оцінку долученим позивачем документам, які підтверджують понесення ним витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокатом Сластьоною А. О., окрім складення позовної заяви обсягом 6 аркушів та подання вказаної позовної заяви разом з додатками до суду першої інстанції, було вчинено наступні дії, а саме складено та подано до суду: 13 жовтня 2022 року - клопотання про долучення доказів до матеріалів справи обсягом 2 аркуші та 28 жовтня 2022 року відповідь на відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи призначеної на 10 листопада 2022 року на 9 годину 30 хвилин за відсутності позивача та його представника загальним обсягом 6 аркушів.

За таких обставин, необґрунтованим є аргумент апеляційної скарги про те, що представником адвоката подано до суду лише позовну заяву та клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

Окрім того аналізуючи зміст позовної заяви, в якій міститься досить обґрунтований та детальний опис всіх обставин справи та застосованих до вказаних правовідносин норм матеріального права, колегія суддів вважає помилковим аргумент апеляційної скарги про те, що складення такої позовної не вимагало значного часу.

Беручи до уваги викладене та зважаючи на зазначені положення законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 5 000 гривень, з огляду на те, що такі витрати є обґрунтованими, співмірними зі складністю справи, виконаною адвокатом роботою (наданими послугами), відповідають критерію реальності таких послуг та розумності їх розміру.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 10 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 09 лютого 2023 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Ірина ЛИТВИНЮК