Справа №487/2983/23
Провадження № 22-ц/812/751/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 липня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2023 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Лагодою А.А., дата складання повного тексту незазначена, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу у сумі 1233700 грн., що еквівалентно 33800 доларів США.

Одночасно із позовною заявою позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.

Разом з позовом подав заяву про забезпечення позову , в якій посилається на те, що відповідач в добровільному порядку категорично відмовляється сплатити борг у сумі еквівалентній 33800 доларів США .

Відповідачеві належить значна кількість нерухомого майна, яке придбано як особисто ним, так і в період шлюбу, тобто відповідно до діючого законодавства має 1/2 частку у спільному майні подружжя.

Оскільки він(позивач) неодноразово повідомляв відповідач про намір звернутися до суду за захист порушеного права, то є підозра, що він може позбутися цього майна, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ОСОБА_1 просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачеві ОСОБА_3 , в межах суми ціни позову у розмірі 1233 700 грн., заборонити його відчуження у будь-який спосіб.

Позивач посилається на те, що відповідно до ч.1, ч.3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову; забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

А тому, враховуючи вищевикладене, просив накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_3 в межах суми ціни позову у розмірі 1233700 грн., заборонити його відчуження у будь-який спосіб.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_3 в межах суми ціни позову у розмірі 1 233 700,00 грн., заборонити його відчуження у будь-який спосіб.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що наведені позивачем доводи є обґрунтованими, обраний позивачем вид забезпечення позову є співмірним із гіпотетичними позовними вимогами та буде достатнім інструментом забезпечення ефективності судового захисту його порушеного майнового права, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання судового рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що суд першої інстанції, дійшов необґрунтованого висновку про те, що заявником наведено достатні підстави для застосування вказаних заходів забезпечення позову, надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно є пропорційним заходом забезпечення позову, виходячи із змісту позовних вимог. А тому, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

Так, задовольняючи заяву, суд першої інстанції не пересвідчився чи виник між сторонами спір чи існує реальна загроза невиконання чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що договірні правовідносини за договором позики від 17 квітня 2019 року виникли між ОСОБА_1 та приватним підприємством «Морське агентство - НІКА», в інтересах якого діяв засновник та директор ОСОБА_3 .

У відповідності до положень частини першої статті 80 ЦК України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Тобто, приватне підприємство «Морське агентство - НІКА» є самостійним учасником цивільних відносин у розумінні положень частини першої статті 2 ЦК України.

Відповідно спір може існувати за договором позики тільки між ОСОБА_1 та приватним підприємством «Морське агентство - НІКА».

Судом першої інстанцій не було враховано те, що заявником не надано відомостей, які є необхідними для вирішення питання про застосування заходу забезпечення позову, не вказано обґрунтування на предмет того, що саме такий вид забезпечення позову необхідно застосувати і він не спричинить порушення прав та законних інтересів інших осіб.

Також, судом першої інстанції в достатній мірі не дано оцінку тому факту, що накладенням арешту та заборони фактично на все, без виключень і без зазначення вичерпного переліку майна, фактично створюється ситуація правової невизначеності для відповідача та можливе поле для зловживань з боку органів державної виконавчої служби та стягувача.

Крім того, суд повинен був здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, взяти до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Саме лише посилання у заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди до виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Правом на подачу відзиву позивач не скористався.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення.

Позивач апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив до суду свого представника адвоката Бортика Р.О., в силу ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженої ухвали суду першої інстанції) забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами»

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову вказував, що 17 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 отримав грошову суму у розмірі 1134000 грн, що на момент укладення договору за курсом НБУ становить 42000 доларів США. (а.с.6)

Звертаючись з позовом позивач вказував, що відповідно до договору позики від 17 квітня 2019 року та розрахунку залишеного боргу від 23 грудня 2021 року, заборгованість ОСОБА_3 станом на 23 травня 2023 року складає у національній валюті 1 233 700 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що спір був ініційований ОСОБА_1 у зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 договору позики від 17 квітня 2019 року щодо повернення боргу в сумі 1 233 700 грн. Отже, предметом спору є стягнення коштів у значній сумі, за обставинами, що випливають із наявних матеріалів та з позицій сторін, позивач має в справі значний майновий інтерес, а на відповідача у випадку задоволення позову у зв`язку з необхідністю сплати коштів покладатиметься значний майновий тягар.

Відтак, доводи позивача про необхідність і доцільність забезпечення позову заслуговують на увагу, оскільки з огляду на предмет позову та обов`язок сплати значних коштів в разі задоволення позову таке відповідатиме як інтересам позивача, так і забезпечуватиме можливість виконання ймовірного рішення суду відповідачем.

Заявою про забезпечення позову позивач ОСОБА_1 обґрунтовано просив накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_3 , в межах ціни позову та заборонити його відчуження у будь-який спосіб.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про необхідність її задоволення з огляду на характер спору та необхідність запобігання виникненню утруднень і перешкод у виконанні рішення в разі ухвалення його на користь позивача.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги щодо безпідставного накладення арешту на нерухоме майно відповідача в межах суми колегія суддів визнає необґрунтованими.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в достатній мірі не надано оцінку тому факту, що накладенням арешту та заборони фактично на все, без виключень і без зазначення вичерпного переліку майна, фактично створюється ситуація правової невизначеності для відповідача та можливе поле для зловживань з боку органів державної виконавчої служби та стягувача колегія суддів відхиляє, оскільки забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо укладення договору в інтересах приватного підприємства «Морське агентство Ніка», керівником якого є відповідач, а відтак спір може існувати за договором позики тільки між ОСОБА_1 та цим підприємсвтом колегія суддів до уваги не приймає, оскільки визначення відповідачів, предмету та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідача і обґрунтованості позову є обов`язком, який виконується під час розгляду справи, а не при вирішенні питання про забезпечення позову.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно вирішено питання про забезпечення позову у цій справі виходячи з того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а тому ухвала є законною та не підлягає скасуванню. При цьому, таке судове рішення не позбавляє осіб, які беруть участь у цій справи, надати до суду першої інстанції відповідні докази вартості арештованого нерухомого майна та заявити про достатність накладення арешту на його частину для забезпечення можливого виконання рішення суду у цій справі.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, та підстав для її скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 14 липня 2023 року.