Справа № 464/2937/23
пр.№ 2-о/464/102/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2023 м. Львів

Сихівський районний суд м.Львова

у складі: головуючої судді - Сабари Л.В.,

секретаря судового засідання - Андрушко Н.М,

за участі: заявників - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львова в порядку окремого провадження заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

встановив:

заявники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з заявою про розірвання шлюбу, укладеного 20 липня 2002 року, зареєстрованого відділом реєстрації актів громадянського стану Франківського районного управління юстиції у м. Львові, актовий запис №271.

В обґрунтування заяви покликалися на те, що з 20 липня 2002 року перебувають у шлюбі. В подружжя є неповнолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначають, що спільне життя в них не склалось, оскільки заявники є різними людьми, а спроби зберегти сім`ю не дали бажаного результату. На даний час шлюб існує лише формально. Крім цього, між ними укладено нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. Враховуючи наведене, а також те, що заявники не мають наміру продовжувати шлюбні відносини, просять розірвати шлюб.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 08.05.2023 відкрито провадження у цивільній справі за заявою подружжя про розірвання шлюбу.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву підтримав в повному обсязі, зазначив, що сторони не проживають разом близько двох років. Вважає, що шлюб існує лише формально, подальше сімейне життя та примирення між ними є неможливим. Зазначив, що підтримує укладений між ними договір щодо виховання сина ОСОБА_3 , оскільки останній проживає разом із ним, він його повністю утримує та займається його вихованням. При цьому, підтвердив, що спори між ним та ОСОБА_2 з приводу виховання спільної дитини органом опіки та піклування чи судом не розглядалися, жодних документів, котрі б свідчили про позбавлення матері батьківських прав, визнання недієздатною чи інших, на підставі котрих можна встановити факт самостійного виховання дитини ним, він не має.

Заявник ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги заяви підтримала, просила суд таку задовольнити, оскільки вважає, що подальше подружнє життя між сторонами буде суперечити її інтересам, оскільки вона не проживає з чоловіком та дитиною близько двох років. Зазначила, що за погодженням з чоловіком, зустрічається з сином, проводиться з ним час, однак такий проживає з батьком, що сторони погодили, укладаючи договір. Підтвердила, що ніколи не вчиняла щодо дитини жодних протиправних дій, судом не вирішувалося питання по позбавлення її батьківських прав, вона є дієздатною. Органом опіки та піклування не вирішувалися спори між нею та чоловіком з приводу виховання дитини. Так як, син проживає із чоловіком, вважає, такі обставини свідчать про самостійне ним виховання дитини. Вона з сином зустрічається, при необхідності допомагає матеріально.

Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються, серед іншого, справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом.

Встановлено, що 20 липня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, зареєстровали такий у відділі реєстрації актів громадянського стану Франківського районного управління юстиції у м. Львові, актовий запис №271. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_5 » (а.с. 4).

В подружжя є неповнолітній син - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

З копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Львів, зареєструвала шлюб із ОСОБА_1 та зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с.7).

З копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Львів, зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 та зареєстрований в АДРЕСА_2 (а.с.8).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22 травня 2023 року уклали договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до умов якого домовились про місце проживання дитини та про порядок здійснення батьківських прав батьком та матір`ю, яка проживатиме окремо від дитини, погодили права та обов`язки сторін (а.с.5).

Відповідно до умов Договору місцем проживання дитини батьки визначили місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_2 , а також передбачили наступний порядок здійснення батьківських прав: батько самостійно виховує дитину. Мати має право, за попереднім погодженням з батьком і враховуючи бажання дитини, та з урахуванням стану її здоров`я, зустрічатися на території України та без перешкод спілкуватися з дитиною: а) у період зимових канікул дитини (не менше ніж один тиждень); б) у період літніх канікул дитини (не менше ніж два тижні); в) у період дня народження дитини (не менше два дні); г) у інший період за попередньою згодою батька та враховуючи бажання дитини.

Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 24 СК України, в якій також зазначено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним права на особисте виховання дітей.

Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

З вказаного випливає, що обов`язковою умовою для звернення подружжя до суду з заявою про розірвання шлюбу, наявність письмового договору, відповідно до умов якого має бути визначено: а) з ким із них будуть проживати діти; б) яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо; в) умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Таким чином, за наявності вказаних умов, а також при встановленні судом обставин, що заява відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу.

При цьому, питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).

Так, ч. 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст. ст. 150-151 СК України.

Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

З документів досліджених судом слідує, що з народженням 02 березня 2013 року ОСОБА_3 у батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 виникли рівні права та обов`язки щодо виховання їхньої спільної дитини.

Як вбачається із заяви, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять розірвати шлюб посилаючись на договір укладений між ними як батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання, що є єдиною умовою розгляду судом справи про розірвання шлюбу в порядку окремого провадження.

Так, правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними, тому суд встановив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявні сімейні відносини.

При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) та те, що відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України передбачено, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, а з огляду на п.2 ч.1 ст. 164 СК України підставою позбавлення батьківських прав, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, суд приходить до переконання, що з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком, необхідно встановити юридичний факт, або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежено або припинено.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підтвердження обставин викладених у договорі посилаються на те, що ОСОБА_2 не проживає з дитиною, навчанням, вихованням та матеріальним забезпеченням сина ОСОБА_1 займається сам, а тому є батьком, що самостійно виховує дитину.

Такі твердження заявників в силу ст. 141 СК України суд розцінює критично, оскільки розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Разом з тим, останні не надали суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітнього, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу.

СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Суд, постановляючи рішення про розірвання шлюбу, має перевірити, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, а умовами укладеного між ними договору не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, 02.05.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, а такий посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лозинською О.М та зареєстровано в реєстрі № 327.

Тобто між заявниками укладено правочин, котрий має відповідати Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та не може суперечити правам та інтересам їхньої малолітньої дитини.

Форма договору дотримана, оскільки такий укладено в письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Разом з тим, зміст такого договору викликає сумнів суду в частині дотримання вимог чинного законодавства, що регулюють питання виконання батьківських прав та здійснення батьківських обов`язків, матір`ю.

Зокрема, на підтвердження обставин закріплених угодою, заявниками не надано жодних документів, котрі б свідчили про правомірне обмеження ОСОБА_2 батьківських прав та обов`язків, або, що в силу певних юридичних фактів така не виконує прав та обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, а тому їхні узгодження викладені у договорі, що стосуються виховання сина, є необґрунтованими, та такими що порушують правомочності матері у здійсненні таких обов`язків та виконанні прав.

Одночасно, умовами такого договору безпосередньо порушуються права дитини на отримання батьківського піклування зі сторони матері у обсязі встановленому СК України, а тому суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу можуть бути порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, у зв`язку із чим в задоволенні заяви слід відмовити.

На підставі ст. 109 СК України, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268, 293 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

в задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 30 червня 2023 року.

Учасники справи:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

Заявник: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Головуюча Сабара Л.В.