КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/9912/19 Головуючий у І інстанції - Марфіна Н.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/2227/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Русанівська затока» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСББ «Русанівська затока» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири.

04 квітня 2020 року позивач подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просила поновити їй пропущений строк для подання відповідної заяви, посилаючись на те, що неможливість подання раніше такої заяви зумовлено тим фактом, що підставою для збільшення позовних вимог є Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №24315/19-43 від 28 лютого 2020 року, який був отриманий судом лише 05 березня 2020 року і наданий позивачу на ознайомлення 31 березня 2020 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2020 року заяву про збільшення розміру позовних вимог залишено без розгляду.

Не погоджуючись з указаною ухвалою,ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, посилаючись на те, що при постановленні ухвали суд першої інстанції порушив порядок розгляду даної заяви, визначений статтею 127 ЦПК України.

Зазначає, що розмір завданої їй шкоди на момент розгляду справи було визначено висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №24315/19-43 від 28 лютого 2020 року, який був отриманий судом лише 05 березня 2020 року та наданий позивачу для ознайомлення 31 березня 2020 року, а тому причини пропуску строку для звернення із заявою про збільшення позовних вимог були поважними.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Постановляючи ухвалу про залишення заяви про збільшення позовних вимог без розгляду, суд першої інстанції керувався положеннями статей 49, 126, 127 ЦПК України та виходив того, що заява позивача про збільшення розміру позовних вимог подана з пропуском встановленого законом строку для подання відповідної заяви.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 20 червня 2019 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСББ «Русанівська затока» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У судовому засіданні, яке відбулось 23 липня 2019 року за участі сторін, задоволено клопотання представника відповідача та призначено проведення у справі судово-товарознавчої експертизи для визначення розміру завданого збитку, провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 березня 2020 року відновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 07 квітня 2020 року.

До початку проведення судового засідання до суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи за її відсутності. Разом із клопотанням про розгляд справи за відсутності позивача остання подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просила поновити їй пропущений строк для подання відповідної заяви, посилаючись на те, що неможливість подання раніше такої заяви зумовлено тим фактом, що підставою для збільшення позовних вимог є Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №24315/19-43 від 28 лютого 2020 року, який був отриманий судом лише 05 березня 2020 року і наданий позивачу на ознайомлення 31 березня 2020 року.

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановлено процесуальним законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 49 ЦПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Позивач являється активною стороною у цивільному процесі, його ініціатором, який наділений, окрім рівних правами з іншими учасниками процесу, особливими правами, зокрема збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 2 частини другої статті 49 ЦПК України).

Вказана норма сприяє уникненню зловживань позивачем (його законними або уповноваженими представниками) процесуальним правом на збільшення або зменшення розміру позовних вимог в будь-який час на стадії розгляду справи.

Так, пунктами 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

При поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої, другої статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

У справі, яка переглядається, було проведено судове засідання 23 липня 2019 року, в якому була присутня позивач.

Оскільки дана справа розглядалася судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду на підставі ухвали від 24 червня 2019 року про відкриття провадження, то кінцевим строком подання заяви про збільшення розміру позовних вимог було 23 липня 2019 року.

Проте, із заявою про збільшення розміру позовних вимог позивач звернулася засобами електронного зв`язку лише 04 квітня 2020 року, обґрунтовуючи причини пропуску строку на звернення тим, що підставою для збільшення позовних вимог є Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №24315/19-43 від 28 лютого 2020 року, який був отриманий судом лише 05 березня 2020 року і наданий позивачу на ознайомлення 31 березня 2020 року.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасниками справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що заява про збільшення розміру позовних вимог була подана одразу після ознайомлення з Висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №24315/19-43 від 28 лютого 2020 року, а залишення її без розгляду порушує право позивача на доступ до правосуддя, не спростовують висновків суду про обов`язок позивача добросовісно користуватись наданими їй частинами другою, третьою статті 49 ЦПК України процесуальними правами.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи, 07 квітня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення по суті справи та задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 частково.

За таких обставин, позивач пропустила строк на звернення до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог та не вказала належних доводів щодо поважності його пропуску, що є підставою для залишення заяви без розгляду. Разом з тим, позивач не позбавлена права звернутись до суду з окремим позовом щодо не охопленого позовними вимогами додаткового розміру заподіяного збитку.

Суд першої інстанції помилково послався на те, що нормами статті 49 ЦПК України не передбачено можливості поновлення пропущеного строку для подання заяви про збільшення розміру позовних вимог за будь-яких обставин.

У той же час, виходячи з викладених обставин та зважаючи на ухвалення рішення по суті заявлених позовних вимог, вказане посилання суду не призвело до неправильного вирішення питання та не позбавляє позивача права звернутись до суду з позовною заявою щодо стягнення не охопленого позовними вимогами додаткового розміру заподіяного збитку в загальному порядку.

З огляду на зазначене, аргументи апеляційної скарги не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі, не спростовують правильних висновків суду щодо залишення заяви про збільшення позовних вимог без розгляду, а також не свідчать про порушення судом норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування ухвали суду.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2020 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник