МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/5238/21
Провадження № 22-ц/812/646/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю - представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою через його представника адвоката Вавілова Антона Євгеновича, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві власності на житловий будинок, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві власності на житловий будинок, в якому просив зобов`язати відповідача надати йому доступ до кімнати № 2-5 житлового будинку літера А, площею 11,7кв.м, вбиральні літера Д, сараю літера С та у подальшому не чинити перешкоди у доступі до вказаного приміщення та будівель, а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори № 1-911 від 29.10.2013 року є власником 66/100 часток житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 . Інша частина житлового будинку належить на праві власності ОСОБА_2 . Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 913кв.м., відведеній у користування.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.10.2020 року, по справі № 2-380/11 визначено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками та проведено поділ житлового будинку з господарськими спорудами в натурі.

Рішення суду набуло законної сили та виконано шляхом державної реєстрації в Державному реєстрі прав власності.

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч.1 ст. 386 ЦК України, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних» свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону № 475/97 - ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу, протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», зазначає, що ними закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти до свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Проте, у порушення вимог зазначених норм матеріального права, не зважаючи на рішення суду про реальний поділ житлового будинку, відповідач продовжує чинити перешкоди позивачу у володінні та користуванні наступними приміщеннями: кімната № 2-5 житлового будинку літ. «А», площею 11,7 кв.м., вбиральнею літ. «Д», сараєм літ. «С». Зокрема, відповідач фізично не допускає позивача до вказаних приміщень, вчиняє сварки, провокує на бійку, викликає працівників поліції.

Оскільки вирішити спір у досудовому порядку неможливо, позивач вимушений був звернутись до суду за захистом своїх порушених прав власника частини житлового будинку, шляхом зобов`язання відповідача не чинити йому перешкоди у доступі до вказаних приміщень та будівель.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_3 доступ до вбиральні літер Д та сараю літер С, розташованих за адресою АДРЕСА_1 та у подальшому не чинити перешкоди у доступі до вказаних будівель. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у сумі 454 грн 00 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 2500 грн.

Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до державного акту довічного успадкованого володіння землею № 150 від 03 лютого 1992 року ОСОБА_4 на праві довічного успадкованого володіння належала присадибна ділянка за адресою АДРЕСА_1 площею 730,4 кв.м. При цьому зазначено, що домоволодіння належить ОСОБА_4 (4/5 частини) та ОСОБА_5 (1/5 частини).

На підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 04 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П., позивач ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_4 у власність 66/100 частини житлового будинку з відповідною часткою прилягаючих до нього господарських та побутових споруд і будівель по АДРЕСА_1 . Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстроване 15 грудня 2003 року.

ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09 липня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Захаренко І.В., отримав у дар від ОСОБА_7 34/100 частини житлового будинку, з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться у АДРЕСА_1 .

Отже, позивачеві на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2003 року належить 66/100 часток вказаного житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд.

Відповідачу по справі належить 34/100 частки цього житлового будинку на підставі договору дарування від 09 липня 2002 року.

Рішенням від 16 жовтня 2020 року Центрального районного суду м. Миколаєва, залишеним без змін Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 червня 2022 року, описку в якому усунуто ухвалою від 15 січня 2021 року Центрального районного суду м. Миколаєва, було задоволено позов ОСОБА_3 .

Ухвалено у користування ОСОБА_3 надати земельну ділянку загальною площею 574,86кв.м. (194, 17кв.м. під забудовами, 380,69кв.м. вільна від забудов), що відповідає його ідеальній частці 66/100, з частиною житлового будинку літ. «А-1», «а» і господарськими спорудами: вбиральня, літ «Д»; сарай літ. «З»; літня кухня гараж літ. «К»; сарай літ. «Н»; навіс літ. «О»; сарай літ. «Я»; сарай літ. «С»; басейн літ. №7; водяний кран літ. №9; огорожі літ. № 11,12,3,4,8; відмостки та замощення літ. №11,12,3,4,8,І з відділенням за точками по лінії земельної ділянки 3,4,5,6,7,8,9,10,11,12,13,14,15,16,29,28,27,32; 25,31,30,21,22,23,24, якими позначені поворотні точки межі земельної ділянки.

Надати ОСОБА_3 у користування земельну ділянку під забудовами, яка становить 194,17кв.м., під частиною житлового будинку «А-1», «а» 82,44кв.м., загальною площею 65,60кв.м. у складі приміщень: «І», «1-2», «1-3», «1-5», «1-6», «2-5»; під господарськими спорудами 111,73кв.м. Надати у користування ОСОБА_3 земельну ділянку, вільну від забудов площею 380,69кв.м.

Надати у користування ОСОБА_2 частину земельної ділянки площею 296,14кв.м. (91,83кв.м. під забудовами, 204,31кв.м. вільну від забудов), що відповідає його ідеальній частці 34/100 з частиною житлового будинку літ. «А-1», «а» та господарськими спорудами: погріб літ. «М»; сарай літ. «П»; душ літ. «Р»; частка огорожі, відмостки та замощення літ № 11,12,3,4,8,І з відділенням за точками по лінії земельної ділянки 25,26,27,28,29,17,18,19,20,21,30,31, якими позначено поворотні точки земельної ділянки (на плані позначено земельним кольором).

Надати у користування ОСОБА_2 земельну ділянку під забудовою площею 91,83кв.м. а саме: під частиною житлового будинку літ. «А-1», «а» - 73,80кв.м., загальною площею 59,0кв.м.; у складі приміщень: «ІІ», «2-2», «2-3», «2-4», «2-6», «2-7», «2-8»; під господарськими будовами 18,03кв.м. Надати у користування ОСОБА_2 земельну ділянку вільну від забудов площею 204,31кв.м.

Вхід (в`їзд) літ. № 3, № 12 на земельну ділянку залишається в загальному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

У загальному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити земельну ділянку площею 99,84кв.м. (по 49,92кв.м. кожному співвласнику) з відділенням за точками по лінії земельної ділянки 1,2,3,32,27,26,25,24,23, якими позначені поворотні точки межі земельної ділянки. Огорожі залишити у користуванні співвласників відповідно до встановленого порядку користування земельною ділянкою.

Зустрічний позов ОСОБА_2 в частині зміни ідеальних часток співвласників в житловому будинку АДРЕСА_1 було залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 в частині реального поділу житлового будинку АДРЕСА_1 задоволено частково.

Виділено у власність ОСОБА_3 приміщення: 1-2, площею 14,70кв.м.; 1-3, площею 8,5кв.м.; 1-5, площею 10,2кв.м.; 1-6, площею 17,40кв.м.; 2-5, площею 11,7кв.м.; І, площею 3,1кв.м.

Разом по частині будинку ОСОБА_3 виділено: вбиральня, літ Д; сарай літ. З ; літня кухня гараж літ. К; сарай літ. Н; навіс літ. О; сарай літ. Я; сарай літ. С; басейн літ. №7; водяний кран літ. №9; огорожі літ. №11,12,3,4,8; замощення літ. №1, що становить 60/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Виділено у власність ОСОБА_2 приміщення: 2-2, площею 13,6кв.м.; 2-3, площею 19,3кв.м.; 2-4, площею 6,8кв.м.; 2-6, площею2,1кв.м.; 2-7, площею 8,9кв.м.; 2-8, площею 5,3кв.м.; ІІ площею 3кв.м.

Разом по будинку ОСОБА_2 виділено: погріб літ. Мпд; сарай літ. П; душ літ. Р; огорожі літ. № 11, 12, 3, 4, 8; замощення літ. №1, що становить 40/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 користь ОСОБА_3 компенсацію за відхилення від ідеальної частки у житловому будинку по АДРЕСА_1 на 6/100 у розмірі у розмірі 32 868 грн її інвентаризаційної (дійсної) вартості.

Користування горищним простором та інженерними комунікаціями лишено без змін.

Визначаючи варіант розподілу житлового будинку по АДРЕСА_1 суд вважав за необхідне обрати саме варіант № 5, запропонований у висновку експерта від 16 жовтня 2018 року № 115-043/078. За цим варіантом відхилення від ідеальних часток є незначним (найменшим зі всіх варіантів), тому такий варіант буде відповідати інтересам сторін та приписам статті 41 Конституції України щодо непорушності права власності.

Технічна можливість проведення перепланування і ізоляції двох частин житлового будинку літ. А відповідно до п`ятого варіанту підтверджується звітом № 289 від 04 лютого 2020 року, складеним ФОП ОСОБА_8 . Відповідно до цього звіту технічний стан основних несучих конструкцій спірного житлового будинку є задовільним. Деформації будівлі відсутні, відсутні видимі пошкодження які свідчать про зниження несучої здатності конструкції. Таким чином є можливість виконати дверний отвір з приміщення 2-2 в приміщення 2-5 та закладання дверного отвору з приміщення 2-2 в приміщення 2-5. Перегородка з приміщення 2-2 в приміщення 2-5 не є несучою. Згідно переліку будівельних робіт постави Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 406 роботи не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію. Виконання дверного отвору проводиться без застосування інструменту ударної дії.

Протягом 2021 року позивач та його представник ОСОБА_9 неодноразово зверталися до органів поліції з приводу конфлікту з ОСОБА_2 щодо розподілу земельної ділянки та прибудинкової території, фізичних погроз на адресу ОСОБА_10 .

З досліджених судом матеріалів ЄО з ГУНП в Миколаївській області не вбачається перешкоджання відповідача у доступі саме власнику житлового будинку ОСОБА_3 . Явку свідків позивач до суду не забезпечив, хоча у підготовчому провадженні заявляв відповідне клопотання, яке було задоволено судом.

Разом з тим, позиція відповідача як у цій справі, так і під час розгляду всіма судовими інстанціями у справі № 2-308/11 свідчить про те, що останній дійсно не погоджується з визначеним судом порядком розподілу домоволодіння та не заперечує, що не має наміру передавати у власність позивачеві приміщення 2-5, яким користується фактично він, а також інші господарські споруди.

Проаналізувавши зазначені обставини, а також положення статті 391 ЦК України, п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р., суд дійшов висновку про доведеність факту чинення відповідачем перешкод позивачу в здійсненні ним права користування належними йому житловими приміщеннями та господарськими спорудами, у зв`язку із чим вважає вимоги про усунення таких перешкод законними та частково обґрунтованими.

Спосіб захисту, обраний позивачем, шляхом зобов`язання відповідача не чинити йому перешкод у користуванні вбиральнею літер Д та сараєм літер С та у подальшому не чинити перешкоди у доступі до вказаних будівель шляхом надання доступу до них та зобов`язання в подальшому не чинити перешкод у доступі та користуванні відповідає змісту порушеного права та характеру порушення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Розглядаючи вимоги позову в частині зобов`язання відповідача надати доступ до кімнати № 2-5 житлового будинку літер А, площею 11,7кв.м., суд виходив з того, шо при ухваленні рішення від 16.10.2020 р. поділ будинку судом було проведено у відповідності до ідеальних часток співвласників у праві власності на житловий будинок, технічної характеристики житлового будинку, відображеної в технічних паспортах, матеріалах інвентарної справи на житловий будинок, при наявності відповідного технічного звіту № 289-04-02-2020 від 04.02.2020 року щодо можливості проведення такого поділу будинку. Тобто фактично право спільної часткової власності сторін на вказане домоволодіння припинено в силу вимог закону після проведення його реального поділу.

Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок літер А, приміщення спірне 2-5 є суміжним з приміщенням 1-3 ( у власності позивача) та приміщеннями 2-2 та 2-4 ( у власності відповідача, при цьому вхід( двері) у спірне приміщення існують лише з приміщення 2-2.

Разом з тим, як вбачається з вказаних судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, визначаючи варіант розподілу житлового будинку по АДРЕСА_1 суд вважав за необхідне обрати саме варіант № 5, запропонований у висновку експерта від 16 жовтня 2018 року № 115-043/078. Відповідно до варіанту № 5 для ізоляції двох окремих частин житлового будинку літ.А-1 та прибудов до нього літ. №а, №А1, для 1-го та 2-го співвласників було запропоновано перепланування, а саме: демонтаж дверного блоку з приміщення 2-2 до приміщення 2-5; закладення дверного прорізу з приміщення 2-2 в приміщення 2-5 цеглою, штукатурка перегородки з обох сторін; демонтаж кам`яної кладки перегородки з приміщення 1-3 в приміщення 2-5 і встановлення дверного блоку. І лише після запропонованого експертам переобладнання житлового будинку по АДРЕСА_1 кожній із сторін може бути виділено відокремлену та ізольовану частину будинку з самостійним виходом (квартиру).

Таким чином, зі змісту вказаних судових рішень та аналізу висновку експерта, який прийнято судом як підстава розподілу вказаного житлового будинку слідує, що виділ в натурі співвласнику ОСОБА_3 кімнати 2-5 можливий лише шляхом виконання перепланування, а саме закладення дверного прорізу з приміщення 2-2 в приміщення 2-5 та демонтаж кам`яної кладки перегородки з приміщення 1-3 в приміщення 2-5 і встановлення дверного блоку.

Проте доказів того, що такі роботи були виконані позивачем суду не надано. А користування кімнатою 2-5 тим шляхом, яким наразі просить позивач ( просто надання доступу) можливий лише при проходженні позивача через прибудову ІІ та кімнату 2-2, яка належить відповідачеві.

Тому задоволення позову у обраний позивачем спосіб зобов`язання відповідача надати доступ до кімнати 2-5 житлового будинку літер А без визначення конкретного шляху такого доступу, адже з матеріалів справи вбачається ( і іншого позивачем не доведено), що такий доступ можливий лише через житлові приміщення, які перебувають у власності відповідача, - не відповідає критеріям ефективності судового рішення про задоволення позову .

За такого, судове рішення неможливо буде виконати, адже про встановлення сервітуту позивач не просить, не зазначає яким шляхом відповідач повинен надати цей доступ передати ключі від власного помешкання чи інше.

Також, обраний спосіб захисту не відповідає характеру правопорушення, оскільки позивач також не виконав свого обов`язку щодо переобладнання будинку та облаштування входу до спірного приміщення, що повинно було запобігти порушенню його прав з боку відповідача ( при цьому позивач навіть не надав доказів того, що таке переобладнання неможливо провести в тому числі і через перешкоди відповідача, і що він взагалі намагався його здійснити).

Застосування обраного позивачем способу захисту не відповідає цілям судочинства та частково суперечить принципам верховенства права з огляду на те, що фактично у такий спосіб порушується право відповідача на вільне та безперешкодне користування своєю власністю, адже фактично позивач отримує право на нерегламентований прохід через житлові приміщення ОСОБА_2 , що в свою чергу не відповідає критеріям співмірності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права, що не перешкоджає ОСОБА_3 звернутися до суду за захистом своїх прав у належний спосіб.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду від 21 квітня 2023 року в частині зобов`язання відповідача надати позивачу доступ до вбиральні літер Д та сараю літер С, розташованих за адресою АДРЕСА_1 та у подальшому не чинити перешкоди у доступі до вказаних будівель, та ухвалити нове, яким в задоволені вказаної вимоги відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 у спірному житловому будинку, яка складається із 3-х житлових кімнат (2-2,2-3, житловою площею 13,6кв.м. та 19,3кв.м., 2-5, житловою площею 11,7кв.м.), столової 2-4, загальною площею 6,8кв.м., коридору 2-6 площею 2,1кв.м., кухні 2-7 площею 8,9кв.м., ванної 5,3кв.м. та коридору 11 площею 3,0кв.м. Всього загальна площа 70,7кв.м., житлова 51,4кв.м. допоміжною площею 19,3кв.м., а також будівлі: сарай літ. С, сарай літ. П, туалет літ. Д, сарай літ. З, сарай літ. Н, навіс літ. О., та відповідна частина огорожі та споруд.

Право власності у відповідача на спірне майно виникло на підставі договору дарування від 09 липня 2002 року, в якому чітко визначено, які приміщення в домоволодінні ним отримано, тобто із родовою ознакою.

Вбиральня літ. "Д", сарай літ. "С" на час розгляду справи не були обстежені експертом, експертиза проводилась лише по наявним документам, які було складено багато років тому. Позбавляючи позивача надати доступ до вбиральні літ. "Д" не відповідає санітарним нормам, які встановлені законодавством України.

У приміщені сараю літ. "С" було зроблене переобладнання за рахунок відповідача, що судом також не встановлено, а позивачем не заявлено в який саме спосіб відповідач повинен надати доступ, шляхом звільнення приміщення або надання ключів. Лише вказано, про доступ у будівлю сараю та вбиральні. Отже апелянт вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, а судом не вказано порядок виконання такого рішення.

Таким чином, рішення суду в частині зобов`язання відповідача надати позивачу доступ до вбиральні літер Д та сараю літер С, розташованих по АДРЕСА_1 та у подальшому не чинити перешкоди у доступі до вказаних будівель, є необґрунтованими.

Від представника позивача ОСОБА_11 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позивач не погоджується з викладеними обставинами та з вимогами, які зазначені в апеляційній скарзі, оскільки вони є необґрунтованими, безпідставними та незаконними.

Вказує, що апеляційна скарга не містить жодних посилань на нормативно правові акти, які були порушені судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні рішення, а текст апеляційної скарги взагалі не розкриває які саме порушення норм матеріального та процесуального права були допущені судом першої інстанції, а містить лише формальне зазначення вказаних порушень.

Якщо апелянту, як вказано в апеляційній скарзі, не було зрозуміло порядок виконання прийнятого рішення, він міг звернутися до суду першої інстанції з заявою про роз`яснення судового рішення, а не оскаржувати рішення суду першої інстанції по суті до Миколаївського апеляційного суду.

Спосіб захисту, обраний позивачем, шляхом зобов`язання відповідача не чинити йому перешкод у користуванні кімнатою № 2-5 житлового будинку літера А, площею 11,7, вбиральнею літ. Д та сараєм літ. С та у подальшому не чинити перешкоди у доступі до вказаних будівель шляхом надання доступу до них та зобов`язання в подальшому не чинити перешкод у доступі та користуванні відповідає змісту порушеного права та характеру порушення.

Також звертає увагу, що до апеляційної скарги не надано жодних належних доказів на підтвердження вказаних апелянтом порушень при проведенні експертизи, проведення апелянтом переобладнання сараю літ. С, а також не зазначено, які конкретні санітарні норми будуть порушені при наданні доступу позивачу до вбиральні літ. Д.

Застосування судом того чи іншого способу захисту мас призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

На підставі вище зазначеного, вважає, що вказані в апеляційній скарзі апелянтом доводи, є необґрунтованими, безпідставними та не містять жодних посилань на норми чинного законодавства, які були порушені при розгляді справи судом першої інстанції.

Також зазначає, що порушень норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, під час розгляду позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві власності на житловий будинок не було, а тому рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2023 року постановлено з дотриманням вимог чинного законодавства України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його скасування, як того просить апелянт, не вбачається.

В судовому засіданні представник позивача не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду-без змін, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 виснував, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідач ОСОБА_2 відмовився від отримання повітки, а його представник повідомлений про час і місце розгляду справи на електронну адресу. Згідно ч.9 ст. 130 ЦПК України у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. У такому разі особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів визнали неявку відповідача та його представника до судового засідання з неповажних причин, та ухвалила розглядати справу у їх відсутність за наявними в матеріалах справи доказами.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів враховує те, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві власності на житловий будинок шляхом зобов`язання надати йому доступ до кімнати № 2-5 житлового будинку літера А, площею 11,7кв.м та у подальшому не чинити перешкоди у доступі до вказаного приміщення, ніким із учасників процесу не оскаржено в установленому законом порядку.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Даний правовий висновок неодноразово повторювався в і постановах Верховного Суду.

Тому рішення суду в частині відмови у задоволенні вказаної частини позовних вимог апеляційним судом не переглядається взагалі.

Переглядаючи рішення в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЩІК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно керувався положеннями статті 391 ЦК України, згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном.

Згідно з п.33, 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р., застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень ст. 391 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Відсутність заперечень попереднього власника майна проти порушення права власності, не пов`язаних із позбавленням володіння, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову нового власника про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від16 жовтня 2020р., залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 червня 2022р. здійснено реальний розподіл житлового будинку, розташованого на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та визначено порядок користування цією земельною ділянкою.

При цьому надано у користування ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 574,86кв.м (194, 17кв.м під забудовами, 380,69кв.м вільна від забудов), що відповідає його ідеальній частці 66/100, з частиною житлового будинку літ. «А-1», «а» і господарськими спорудами: вбиральня, літ «Д»; сарай літ. «З»; літня кухня гараж літ. «К»; сарай літ. «Н»; навіс літ. «О»; сарай літ. «Я»; сарай літ. «С»; басейн літ. №7; водяний кран літ. №9; огорожі літ. № 11,12,3,4,8; відмостки та замощення літ. №11,12,3,4,8,І з відділенням за точками по лінії земельної ділянки 3,4,5,6,7,8,9,10,11,12,13,14,15,16,29,28,27,32; 25,31,30,21,22,23,24, якими позначені поворотні точки межі земельної ділянки.

Надано ОСОБА_3 у користування земельну ділянку під забудовами, яка становить 194,17кв.м, під частиною житлового будинку «А-1», «а» 82,44 кв.м., загальною площею 65,60 кв.м. у складі приміщень: «І», «1-2», «1-3», «1-5», «1-6», «2-5»; під господарськими спорудами 111,73кв.м, а також земельну ділянку, вільну від забудов площею 380,69кв.м.

Виділено у власність ОСОБА_3 у будинку приміщення: 1-2, площею 14,70кв.м; 1-3, площею 8,5кв.м; 1-5, площею 10,2кв.м; 1-6, площею 17,40кв.м; 2-5, площею 11,7кв.м. Разом по частині будинку ОСОБА_3 виділено: вбиральня, літ Д; сарай літ. №3; літня кухня гараж літ. К; сарай літ. Н; навіс літ. О; сарай літ. Я; сарай літ. С; басейн літ. №7; водяний кран літ. №9; огорожі літ. №11,12,3,4,8; замощення літ. №1, що становить 60/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 виділена інша частина будинку та відповідна частина господарських споруд та будівель.

Після реального розподілу будинку з господарськими спорудами та будівлями в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності сторін припинилося.

Отже, право власності на вбиральню літ Д та сарай літ. С після розподілу будинку за рішенням суду належить виключно позивачу.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він має право на зазначені будівлі на підставі договору дарування від 09 липня 2022р, в якому на думку апелянта чітко визначено, які приміщення в домоволодінні ним отримано, тобто із родовою ознакою, не відповідає матеріалам справи.

Так, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від16 жовтня 2020р. та постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 червня 2022р. встановлено, що згідно договору дарування від 09 липня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Захаренко І.В., ОСОБА_2 отримав у дар від ОСОБА_7 34/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться у АДРЕСА_1 . Також в договорі дарування зазначено, що на земельній ділянці за вказаною адресою розташовано: житловий будинок, кам. Рак, літ. А, житловою площею 93,7кв.м; погріб з шиєю, літ. МПД; сараї літ., літ С,П, З,Н,Я; душ. Літ Р; вбиральні літ. літ. Д.Л.; літня кухня гараж літ. К; навіс літ О; огорожа № 3,4,8,12,11; споруди № 7,9,1.

Аналіз змісту даного договору дарування свідчить про те, що ОСОБА_2 отримав у дар від ОСОБА_7 34/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, без визначення конкретних приміщень, споруд та господарських будівель. А рішенням суду у результаті розподілу будинку з господарськими спорудами та будівлями вбиральню літ Д та сарай літ. С передано у власність позивачу, як складову частину його частки у власності на спірний будинок.

Встановивши, що відповідач чинить перешкоди у користування позивачу його власністю, суд правомірно задовольнив позовні вимоги та зобов`язав відповідача надати позивачу доступ до вбиральні літер Д та сараю літер С, розташованих за адресою АДРЕСА_1 та у подальшому не чинити перешкоди у доступі до вказаних будівель.

Будь-яких належних та допустимих доказів переобладнання сараю літер С після рішення суду відповідач суду не надав.

Користування позивачем вбиральнею літер Д не призведе до порушення прав відповідача, так як згідно рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від16 жовтня 2020р. та постанови Миколаївського апеляційного суду від 29 червня 2022р. відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 115-043/078 від 16.10.2018 при розподілі будинку за варіантом № 5 у співвласника ОСОБА_3 є ізольований обладнаний та діючий санвузол в будові літ. К(літня кухня-гараж) з усіма необхідними комунікаціями, в частині житлового будинку літ. А, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 , також є ізольований обладнаний та діючий санвузол за № «2-8».

Не надано апелянтом також будь-яких доказів на підтвердження того, що користування позивачем вбиральнею літер Д призведе до порушення санітарних норм.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі і щодо не належного обстеження вбиральні літ Д та сараю літ. С під час проведення експертизи, фактично зводяться до не згоди відповідача з рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від16 жовтня 2020р. та постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 червня 2022р.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує також те, що застосування судом того чи іншого способу захисту мас призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

З урахуванням наведеного вище аналізу обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги про обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав, з яким погодився суд першої інстанції, є необґрунтованими, безпідставними та не містять жодних посилань на норми чинного законодавства, які були порушені при розгляді справи судом першої інстанції.

У разі, якщо апелянту не зрозуміло порядок виконання прийнятого рішення, він має право звернутися до суду з заявою про роз`яснення рішення в порядку, передбаченому ст.271 ЦПК України, чи в порядку ст. 435 ЦПК України, яка передбачає, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи "Ван де Хурк проти Нідерландів", §61, "Болдеа проти Румунії", §30, "Морейра Феррейра проти Португалії", § 84).

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану через його представника - адвоката Вавілова Антона Євгеновича, залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст постанови складено 20 липня 2023 року