Справа № 703/5124/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,

представника позивача адвоката Терещенка С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Сміла в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років,-

встановив:

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягувати з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини, а також аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видій його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дочкою трирічного віку та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що з ОСОБА_2 вона перебуває у шлюбі, зареєстрованому 09 жовтня 2021 року Відділом ДРАЦС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 2049. В шлюбі народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, виданим 19 серпня 2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Кірхен (Зіг) Німеччина, актовий запис G530/2022 від 19 серпня 2022 року. Після припинення з ОСОБА_2 шлюбних відносин, з червня 2023 року малолітня донька ОСОБА_4 проживає разом з нею і перебуває на її утриманні. Стан здоров`я дитини нормальний.

Позивач вказує, що домовленостей між нею та відповідачем про участь останнього в утримані доньки ОСОБА_4 не досягнуто. Участі в її вихованні відповідач не бере, а нерегулярні перерахування 2000 грн не відповідають потребам матеріального забезпечення дитини. Вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на неї, як дружину у якої проживає дитина, оскільки є працездатним, має доходи. При цьому, вона не працює, оскільки зважаючи на вік дитини такої можливості не має.

Ухвалою судді від 20 жовтня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання, відповідачу був наданий строк з дня отримання даної ухвали суду на подачу відзиву на позовну заяву, позивачу на подачу відповіді на відзив.

Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 06 грудня 2023 року відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позов, в якому вказав, що позовні вимоги визнає частково, позовні вимоги про стягнення аліментів з нього на утримання дитини та дружини по ? частині від його доходу вважає безпідставними та необґрунтованими.

Відповідач вказує, що з позивачкою вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2021 року та рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 жовтня 2023 року шлюб було розірвано.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач вказує, що він систематично бере участь в матеріальному забезпеченні своєї дитини, вимога позивачки про стягнення аліментів є надуманою та передчасною, оскільки свою дитину любить та буде допомагати матеріально незалежно від рішення суду.

Водночас відповідач вказує, що на його утриманні перебуває також малолітня дитина від першого шлюбу, син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Утримання сина проводиться ним добровільно, він постійно сплачує на рахунок колишньої дружини ОСОБА_6 , матері їхнього спільного сина, кошти, що підтверджується копіями платіжних документів за останній час та свідоцтвом про народження сина.

Також у нього є непрацездатна матір ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є інвалідом ІІ групи та перебуває також на його утриманні. Він з матір`ю проживають разом, він забезпечує її харчуванням, ліками, одягом та іншим. В зв`язку зі станом здоров`я, вона не може самостійно працювати і знаходитись без догляду іншої особи.

В зв`язку з чим вважає, що вимоги позивачки про стягнення з нього аліментів у розмірі по 1/4 на утримання дитини та дружини необґрунтовано великим.

Просив суд стягувати аліменти з нього на користь позивачки на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Починаючи з моменту подання заяви до досягнення дитиною повноліття та стягувати з нього на користь позивачки як дружини у розмірі 1/8 частини від заробітку (доходу) відповідача. Починаючи стягнення з дня подачі позову до досягнення донькою трьох років.

Справу просив розглядати за його відсутності.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Терещенко С.І. на позовних вимогах наполягав з підстав, зазначених у позові. Також зауважив, що подані відповідачем докази щодо наявності інших утриманців не є належними та допустимими. Так, з платіжних інструкцій вбачається, що ОСОБА_2 переказував кошти ОСОБА_6 , однак призначення платежу вказано переказ власних коштів, а не в рахунок аліментів на утримання сина ОСОБА_8 . Щодо довідки квартального комітету Смілянської міської ради, то вона про місце проживання відповідача разом з матір`ю та бабусею, то вважає, що вона неналежного зразка. Щодо акту, складеного сусідами відповідача, вказує, що також це не є доказом, оскільки такі особи мали би бути допитані як свідки, тільки тоді такі докази вважались би допустимими. Також щодо заяви ОСОБА_7 , вказав, що хоча така заява і нотаріально посвідчена, однак адресована не суд, а компетентним органам або всім кого це стосується, Органам місцевого самоврядування, територіальному центру комплектування та соціальної підтримки. Відтак, вважає, що відповідачем належним чином не доведено наявність інших утриманців, тому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, виданим 19 серпня 2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Кірхен (Зіг) Німеччина, актовий запис G530/2022 від 19 серпня 2022 року.

Як вбачається із довідки виконавчого комітету Смілянської міської ради № 4522 від 09.11.2021 та Витягу з реєстру територіальної громади № 2023/007463400 позивач ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, матеріалами справи підтверджується, що станом на час розгляду справи, спільна донька сторін у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не досягла повноліття та проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст. 9 Конституції України діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як визначено Пленумом ВСУ № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Виходячи з системного тлумачення зазначених норм права, вибір способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина, і який є позивачем у справі про стягнення аліментів. Тобто, саме позивачу належить право вибору способу стягнення аліментів (у твердій грошовій сумі чи у частці від заробітку платника аліментів).

Відтак, при визначенні способу стягнення аліментів суд погоджується з обраним позивачем способом стягнення аліментів та вважає, що він повинен бути визначений у частці від заробітку платника аліментів за вибором позивача.

Відповідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом.

Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, який підлягає до стягнення, суд перш за все виходить із інтересів дитини та можливостей платника аліментів.

Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку та не має проблем із здоров`ям такого ступеню, що впливають на його здатність працювати.

Крім того, судом також враховано, що ОСОБА_9 є військовослужбовцем та призваний до ЗСУ за мобілізацією; останній не перебуває на обліку в центрі зайнятості, а значить не потребує державної допомоги у працевлаштуванні та отриманні допомоги як безробітний.

Посилання відповідача як на підставу своїх заперечень на те, що він добровільно бере участь в утриманні дитини є безпідставними, оскільки заявлення позовних вимог про стягнення аліментів свідчить про існування між сторонами спору щодо утримання їх спільної дитини.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2019 року по справі № 761/23085/16-ц

Згідно ч.1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року, яку було ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих та адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В Декларації прав людини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений соціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості,що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування,що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу.

Згідно приписів ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні розміру аліментів суд враховує, що у відповідача перебуває на утриманні також дитина від першого шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання якого відповідач добровільно надсилає кошти, про що вказано у відзиві на позовну заяву та додано відповідні платіжні інструкції.

Суд не вправі, визначаючи розмір аліментів, віддавати перевагу комусь із дітей.

Не вважає суд доведеним і факт перебування на утриманні відповідача матері відповідача.

Так, мати відповідача згідно з копією пенсійного посвідчення дійсно є інвалідом ІІ групи.

Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Згадувана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

При цьому відповідно до частини першої статті 10 СК України якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

За положеннями частин другої-четвертої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, застосовуючи положення наведеного правила до правовідносин, що врегульовані статтею 202 СК України, Верховний Суд зробив висновок, що право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 494/1682/15-ц.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що його матір потребує матеріальної допомоги і відповідач несе витрати по їх утриманню.

Враховуючи викладене суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 16/ частки від доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання доньки ОСОБА_4 до досягнення нею повноліття та в розмірі 1/6 від доходу відповідача на користь позивачки до досягнення донькою трирічного віку.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно з п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких сторона має заперечення.

Правничу допомогу позивачу надавав адвокат Терещенко С.І. на підставі договору про надання правничої допомоги № 28/23 від 02 жовтня 2023 року.

Згідно квитанції про оплату правової допомоги № 28/23 від 16 жовтня 2023 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Терещенку С.І. гонорар за надану правничу допомогу в розмірі 1500 грн. (а.с.14). вказане також підтверджується актом виконаних робіт, тому ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Враховуючи, що позивач при зверненні до суду з даною позовною заявою, відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», була звільнена від сплати судового збору, та приймаючи до уваги, що її позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне, з урахуванням вимог ч.1, ч.6 ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 2147 гривень 20 копійок, що є загальною сумою судового збору, який сплачується у мінімальному розмірі за подання двох вимог майнового характеру (стягнення аліментів на утримання дитини та стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років).

На підставі наведеного та ст. 110, 112, 180, 181, 182 СК України, керуючись ст. 81, 141, 247, 259, 263-265, 430 ЦПК України суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трьох років задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 жовтня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягувати з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) аліменти на її утримання розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 19 жовтня 2023 року і до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Допустити рішення в частині стягнення аліментів за один місяць до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 1500 (одна тисяча) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь держави судовий збір в сумі 2147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 (двадцять) копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 грудня 2023 року.

Головуючий: Ю. В. Крива