Справа № 727/3071/23
Провадження № 2/727/782/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого-судді: Одовічен Я.В.

За участю секретаря: Гермак К.О.

Представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Посилався на те, що 25.04.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №24.058/08-КЛ, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 500000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5 % в порядку та строки, визначені Договором.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №24.058/08-КЛ між банком та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір №24.058/08-ДИ01 від 25.04.2008 року, згідно якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, зазначене в Договорі.

04.08.2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №24.100/08-СК, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 460000 доларів США зі сплатою 17% річних.

У забезпечення виконання позичальником зобов`язань між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_6 було укладено договір поруки №24.058/08-ДП02 від 25.04.2008 року та договір поруки №24.100/08-ДП-02 від 04.08.2008 року.

У подальшому, 18.11.2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21 МБ; 29.03.2016 року додаткову угоду №5 до даного договору та 12.06.2016 року договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави. На підставі вказаних договорів Банк відступив право вимоги, зокрема за кредитним договором та іпотечним договором від 04.08.2008 року, а також за всіма іншими договорами забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ТОВ «Фінансова компанія «Поліс».

14.02.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія Поліс» та ТОВ «Фінансова компанія «Амбер» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами №24.058/08-КЛ та №24.100/08-СК.

Згідно п.2.2 договору розмір заборгованості боржника, що відступається за кредитними договорами складає у валюті кредиту 1768210, 67 доларів США, а саме: за кредитним договором № 24.058/08-КЛ від 25.04.2008 року 870041, 23 доларів США; за кредитним договором №24.100/08-СК від 04.08.2008 року 898169,44 доларів США.

14.02.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія Поліс» та ТОВ «Фінансова компанія Амбер» укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором.

На думку позивача, вказані обставини в силу ч.4 ст.83 ЦПК України є преюдиційними та встановлені постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 03.12.2018 року у справі №902/220/18.

27.02.2023 року між ТОВ «ФК «Амбер» та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами, відповідно до п.2.1 якого новому кредитору передано права за кредитним договором № 24.058/08-КЛ від 25.04.2008 року на суму 870041, 23 доларів США, а також за кредитним договором -№24.100/08-СК від 04.08.2008 року 898169,44 доларів США; договорами поруки.

Згідно п.6 Договору відступлення новим кредитором отримано інформацію по справі №908/220/18 про банкрутство ПП «Про-Істейт», яке було власником майна, що було предметом іпотеки за іпотечним договором №24.100/08-ДИ01 від 04.08.2008 року, який було укладено для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №24.058/08-КЛ від 25.04.2008 року та договором №24/100/08-СК від 04.08.2008 року. У рахунок часткового погашення заборгованості первісний кредитор отримав 4 475 570 грн. 93 коп. кошти з продажу іпотечного майна.

З 2018 року на даний час залишається непогашеним борг за кредитними договорами № 24.058/08-КЛ від 25.04.2008 року, №24.100/08-СК від 04.08.2008 року на загальну суму 1 768 210 доларів 67 центів США.

Вважає, що на підставі ст.625 ЦК України з відповідачів підлягають стягненню три проценти річних за період з 01.01.2018 року по 31.01.2022 року у розмірі 216690, 58 доларів США.

Оскільки основне зобов`язання виражене в іноземній валюті, а саме: в доларах США, а тому вважає, що три проценти річних підлягають стягненню саме у доларах США.

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 31.01.2022 року заборгованість по трьох процентах річних становить 216690, 58 доларів США.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних із суми боргу за кредитними договорами № 24.058/08-КЛ від 25.04.2008 року, №24.100/08-СК від 04.08.2008 року у розмірі 216690, 58 доларів США.

Ухвалою суду від 25.04.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Представником відповідачів було подано відзив на позов. У відзиві представник зазначила, що позивач просить стягнути з відповідачів три відсотки річних, які нараховані за період з 01.01.2018 року по 31.01.2022 року, тобто за період 5 років. Разом із тим, термін позовної давності становить 3 роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, вважає, що підлягають задоволенню тільки позовні вимоги щодо стягнення 3 відсотків річних тільки за період 3 роки, тобто у сумі 159173,11 доларів США. Натомість, у задоволенні іншої частини позовних вимог у сумі 57517, 47 доларів США просила відмовити.

У зв`язку з викладеним просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності, що передбачені ст.267 ЦК України.

Представником позивача подано відповідь на відзив. У відповіді представник зазначив, що з урахуванням запровадженого карантину, відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після 12.03.2017 року вважається продовженими до закінчення дії карантину. З огляду на вказане відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

12.06.2023 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено її до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав. Просив позов задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні підтримала поданий відзив.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступні фактичні обставини.

Так, 04.08.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №24.100/08-СК, відповідно до якого остання отримала кредит на суму 460000 доларів США строком до 03.08.2015 року, зі сплатою відсотків у розмірі 17% річних (а.с.33-39).

31.10.2008 року сторонами було внесено зміни до п.1.2 Договору та визначено, що плата за користування кредитом складає 18% річних та починає діяти з 01.11.2008 року.

У подальшому, 07.12.2010 року Договір №24.100/08-СК було викладено в новій редакції, однак при цьому розмір кредиту та кінцевий строк кредитування залишилися незмінними (а.с.41-51).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №24.100/08-СК від 04.08.2008 року, того ж дня між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки №24.100/08-ДП01, за умовами якого останній поручився перед банком за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків, комісій, пені та штрафних санкцій за основним договором. У разі невиконання зобов`язань за кредитним договором поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники.

У п.11 Договору поруки сторони погодили, що договір вступає в дію з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов`язань за цим кредитним договором (а.с.14-16).

Судом також встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10.06.2013 року позов ПАТ «ВТБ Банк» було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором №24.100/08-СК від 04.08.2008 року станом на 31.01.2012 року у розмірі 5 291 919 грн. 71 коп., що згідно офіційного курсу НБУ становить 662342, 73 долари США, в тому числі: 452271,43 долари США заборгованість по кредиту; 209586,28 доларів США заборгованість по відсоткам; 485,02 доларів США штрафні санкції (а.с.18-19).

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 02.10.2013 року зазначене рішення суду першої інстанції було змінено в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника і двох поручителів в солідарному порядку, стягнуто заборгованість з поручителів із кожного окремо. Зазначена обставина підтверджується ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 16.01.2014 року, якою рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10.06.2013 року залишено без змін (а.с.20-24).

Крім того, 25.04.2008 року між сторонами ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №24.058/08-КЛ, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 500000 доларів США на споживчі потреби з кінцевим строком користування по 24.04.2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5 % (а.с.52-66).

31.10.2008 року сторонами було внесено зміни до п.1.2 Договору та визначено, що плата за користування кредитом складає 16,5% річних та починає діяти з 01.11.2008 року (а.с.79).

07.12.2010 року Договір №24.058/08-КЛ було викладено в новій редакції, однак при цьому розмір кредиту та кінцевий строк кредитування залишилися незмінними. Розмір відсоткової ставки за договором зменшено до 14% річних (а.с.67-77).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №24.058/08-КЛ від 25.04.2008 року, того ж дня між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки №24.058/08-ДП02, за умовами якого останній поручився перед банком за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків, комісій, пені та штрафних санкцій за основним договором. У разі невиконання зобов`язань за кредитним договором поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі.

У п.5.1 Договору поруки сторони погодили, що договір набирає чинності і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором та поручителем за цим договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань у повному обсязі. (а.с.104-106).

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 , виданого 30.01.2018 року, ОСОБА_6 змінив прізвище, ім`я та по-батькові на ОСОБА_3 (а.с.78).

ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 30.01.2018 року.

Дослідивши обставини справи суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини, які регулюються наступними нормами права.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 610, пункт 4 частини першоїстатті 611 ЦК України).

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Наслідки прострочення виконання грошових зобов`язань, а також забезпечення прав та інтересів кредитора в охоронних правовідносинах регламентовано частиною другою статті 625 ЦК України, якою визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 ЦК України.

Зокрема, за змістом ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За загальним правилом зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Одночасно суд зауважує, що підстави, зазначені у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, не передбачають підставою припинення зобов`язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Таким чином, факт ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що є правонаступником прав АТ «ВТБ Банк» та виходив із положень ст.625 ЦК України та вважає, що має право на нарахування трьох процентів річних, передбачених статтею.

Так, відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Саме такі правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 року у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 року у справі № 908/1394/17, від 16.11.2018 року у справі № 918/117/18, від 21.11.2018 року у справі № 642/493/17-ц, від 30.01.2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13.02.2019 року у справі № 924/312/18 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Таким чином, за змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до статті 526, 599 ЦК України.

Таким чином, кредитор відповідно до зазначеної норми має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання навіть після рішення суду.

За змістом частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Як було встановлено судом, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до відповідачів на підставі договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами, укладеним із ТОВ «Фінансова компанія «Амбер» (первісний кредитор) 27.02.2023 року (а.с.6-13). У відповідності до умов цього договору, первісний кредитор передає новому кредитору своє право вимоги заборгованості, а новий кредитор набуває право вимоги та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги за заборгованістю ціну договору у порядку та строки, встановлені цим договором. Розмір заборгованості боржника, що відступається за кредитними договорами складає в валюті кредиту 1768210, 67 доларів США, а саме: за кредитним договором №24.058/08-КЛ від 25.04.2008 року 870041, 23 доларів США; за кредитним договором №24.100/08-СК від 04.08.2008 року 898169,44 доларів США. Ціна договору складає 1000 гривень.

У свою чергу, ТОВ «Фінансова компанія «Амбер» 14.02.2020 року уклала договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами із ТОВ «ФК «Поліс» (первісний кредитор» (а.с.25-32). У відповідності до умов цього договору, первісний кредитор ТОВ «ФК «Поліс» передає новому кредитору своє право вимоги заборгованості, а новий кредитор набуває право вимоги та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги за заборгованістю ціну договору у порядку та строки, встановлені цим договором. Розмір заборгованості боржника, що відступається за кредитними договорами складає в валюті кредиту 1768210, 67 доларів США, а саме: за кредитним договором №24.058/08-КЛ від 25.04.2008 року 870041, 23 доларів США; за кредитним договором №24.100/08-СК від 04.08.2008 року 898169,44 доларів США. Ціна договору складає 1728300 грн. 00 коп.

Окрім того, встановлено, що 12.05.2016 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» було укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави (а.с.81-86). Відповідно до розділу першого договору, у зв`язку з укладенням сторонами Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21 МБ від 18.11.2015 року, сторони домовилися про відступлення на користь нового кредитора прав вимоги за іпотечними договорами та договорами застави, які укладені в якості забезпечення виконання боржниками зобов`язань перед первісним кредитором за кредитними договорами, згідно переліку, зокрема: за іпотечним договором №24.100//08-ДИ01 від 04.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Балацьким О.О. за реєстровим номером №4615 та договором про внесення змін до нього від 07.12.2010 року.

У поданій до суду позовній заяві позивач у якості підтвердження факту переходу права вимоги до нього за кредитними договорами №24.058/08-КЛ від 25.04.2008 року та №24.100/08-СК від 04.08.2008 року посилається на постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду у справі №902/220/18 від 03.12.2018 року.

Як вбачається із змісту постанови Північно-Західного апеляційного господарського суду у справі №902/220/18 від 03.12.2018 року, яка набрала законної сили та є чинною, у межах даної справи судом встановлено, що 18.11.2015 року між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "ФК "Поліс" укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ, 29.03.2016 року Додаткову угоду №5 до даного договору та 12.05.2016 року договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави. Згідно яких Банк відступив право вимоги, зокрема, за кредитним договором та іпотечним договором від 04.08.2008 року, а також всіма іншими договорами забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ТОВ "Фінансова компанія "Поліс". Відтак, ТОВ "Фінансова компанія "Поліс" стало кредитором позичальника за кредитним договором та іпотекодавцем згідно іпотечного договору від 04.08.2008 року.

Таким чином, враховуючи положення ч.4 ст.82 ЦПК України, суд вважає встановленим та належним чином доведеним факт набуття права вимоги ТОВ "ФК "Поліс", та в подальшому позивачем ОСОБА_1 , за кредитним договором №24.100/08-СК від 04.08.2008 року.

Щодо доводів позивача про набуття ним права вимоги за договором №24.058/08-КЛ від 25.04.2008 року суд звертає увагу на те, що до матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 не долучив копії укладеного 18.11.2015 року між ПАТ "ВТБ Банк" та ТОВ "ФК "Поліс" договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ, у зв`язку з чим суд не мав змоги дослідити його зміст та встановити чи було відступлено за договором №21МБ право вимоги за кредитним договором №24.058/08-КЛ від 25.04.2008 року.

Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду у справі №902/220/18 від 03.12.2018 року зазначена обставина не встановлювалась.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Правонаступництво як інститут цивільного процесуального права нерозривно пов`язане з правонаступництвом як інститутом цивільного права, адже зміни у матеріально-правових відносинах зумовлюють необхідність привести процесуальний стан осіб як учасників таких матеріально-правових відносин у відповідність з їх дійсною юридичною зацікавленістю у перебігу та результаті судового провадження, в тому числі у виконанні рішення суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10 вказано наступне. Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони в матеріальному правовідношенні її правонаступником). Процесуальне правонаступництво передбачене статтею 55 ЦПК України. Це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. У зв`язку із цим для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За змістом частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

З урахуванням зазначеного, суд звертає увагу на те, що позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд та отримуючи професійну правничу допомогу від адвоката з часу подачі даного позову до суду та протягом всього часу розгляду справи не скористався своїм правом на подання належних та достатніх доказів обґрунтованості позовних вимог (у тому числі, витребування доказів) в частині набуття права вимоги за кредитним договором №24.058/08-КЛ від 25.04.2008 року.

Процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасникам (з`явлення певних клопотань), оскільки це може призвести до порушення встановленого у статті 6 ЦПК України принципу рівності перед законом і судом.

З наведених вище підстав, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних за кредитним договором №24.058/08-КЛ від 25.04.2008 року є необґрунтованими у зв`язку з недоведеністю набуття позивачем у визначеному законом порядку права вимоги за вказаним договором.

Щодо позовної вимоги про стягнення трьох процентів річних за кредитним договором №24.100/08-СК від 04.08.2008 року за період з 01.01.2018 року по 31.01.2022 року суд зазначає наступне.

Так, як зазначалось судом вище, рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10.06.2013 року позов ПАТ «ВТБ Банк» було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором №24.100/08-СК від 04.08.2008 року станом на 31.01.2012 року у розмірі 5 291 919 грн. 71 коп., що згідно офіційного курсу НБУ становить 662342, 73 долари США, в тому числі: 452271,43 долари США заборгованість по кредиту; 209586,28 доларів США заборгованість по відсоткам; 485,02 доларів США штрафні санкції.

Таким чином, банк визнав термін повернення кредиту за договором №24.100/08-СК від 04.08.2008 року таким, що настав та звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення усієї суми заборгованості.

Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, як вбачається з наданого позивачем розрахунку трьох процентів річних, ОСОБА_1 було здійснено нарахування заборгованості трьох процентів річних за кредитним договором №24.100/08-СК від 04.08.2008 року на суму заборгованості у розмірі 898169,44 доларів США.

При цьому, рішенням суду першої інстанції від 10.06.2013 року, яке набрало законної сили, було визначено дійсний розмір заборгованості за кредитним договором №24.100/08-СК від 04.08.2008 року на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у розмірі 662342,73 долари США.

Представник позивача у судовому засіданні будь-яких обґрунтувань визначення розміру грошового зобов`язання у розмірі 898169,44 доларів США та підстав нарахування трьох процентів річних на цю суму не навів, обмежившись посиланням на те, що саме ця сума заборгованості була визначена договором про відступлення права вимоги від 27.02.2023 року.

Згідно проведеного розрахунку на грошове зобов`язання у розмірі 662342,73 долари США за період з 01.01.2018 року по 31.01.2022 року судом встановлено, що з відповідачів підлягають стягненню 3% річних у розмірі 81169 доларів США.

Разом із тим, представником відповідачів було заявлено про застосування позовної давності у спорі. Розглядаючи подану заяву, суд виходить із наступного.

За приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018р. у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

У поданій до суду відповіді на відзив представник позивача заперечував проти застосування позовної давності, вказуючи на те, що строк позовної давності не пропущений.

Суд не погоджується з аргументами представника відповідача, наведеними у заяві про застосування позовної давності та вважає їх необґрунтованими з огляду на таке:

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин, дія якого триває в даний час. Строк карантину неодноразово продовжувався. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2022 року № 928 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236» карантин в Україні був продовжений до 31 грудня 2022 року.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12, за змістом якого, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину.

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Окрім того, суд звертає увагу на те, що законом №2120-ІХ від 15.03.2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено п.19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Тому, з урахуванням того, що з 24.02.2022 року на території України запроваджено військовий стан, з цього часу строк позовної давності також продовжено у зв`язку з військовим станом.

Отже, у даній справі відсутні визначені законом підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 частково обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 549, 610, 611, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП не відомий), ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_2 ), останнє відоме місце проживання АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), який проживає в АДРЕСА_2 , три проценти річних із суми боргу за кредитним договором №24.100/08-СК від 04.08.2008 року за період з 01.01.2018 року по 31.01.2022 року у розмірі 81169 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення буде складено 05.07.2023 року.

Суддя: Одовічен Я.В.