Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6659/22
Номер провадження2/711/68/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.,

при секретарі Кофановій А.О.,

представника позивача Бабіч Т.Г. ,

представника відповідача Міщенко С.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Елеонора Антонівна про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності,-

встановив:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Е.А. про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Позов обґрунтовує тим, що 14.08. 2013 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 було переданого грошові кошти в розмірі 8000 доларів США. Договір позики є трьохстороннім та укладеним у письмовій формі. Про факт отримання вищевказаної грошової суми, свідчать розписки від 14.08.2013року, які надані ОСОБА_4 в день підписання договору та передання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вказаної грошової суми.

Відповідно до п. 3.3. договору позики, остаточною датою повернення позики є 14.10.2013 року.

Згідно п. 4.4. договору позики, засобом забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 є передача ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у власність у рівних частках (по 1/4 частині кожному) нежитлового приміщення, адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), а саме: приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16,9 кв.м., частини приміщень загального користування ІІ-го поверху за № 2-4, 2-19, 2-21, 2-22, 2-23 - площею 2,1 кв.м., загальною площею приміщень по ІІ-му поверху складає 19,0 кв.м. що розташовані в АДРЕСА_1 .

На виконання п. 4.5. даного договору ОСОБА_4 , одночасно з отриманням позики, передала ОСОБА_3 та ОСОБА_5 оригінали правовстановлюючих документів (у т.ч. технічний паспорт) на вказаний у п. 4.4. договору позики об`єкт нежитлової нерухомості який їй належить на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Плахою Т.І. від 29.11.2005 р. за № 14729 та зареєстрованого у КП «ЧООБТІ» 18.12.2012 року, а також всі наявні у неї ключі від дверей до даного об`єкту нерухомості.

08.01.2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулись до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору іпотеки та визнання права власності.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.08.2014 року в задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено.

Однак, суд надав оцінку спірним правовідносинам та встановив факт отримання ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 8 000 доларів США.

13.02.2020 року, у зв`язку із розірванням шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та необхідності в подальшому здійснювати ним свою адвокатську діяльність, ОСОБА_6 запропонувала йому укласти договір оренди нежитлових приміщень терміном дії на 3 роки з подальшою пролонгацією. Вказаний договір оренди є правовою підставою для ОСОБА_3 щодо володіння та користуванням вказаними нежитловими приміщеннями.

Під час розгляду цивільної справи №711/3212/21 у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, ОСОБА_3 дізнався що 23.09.2014 року між ОСОБА_4 з одного боку та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з другого боку укладено договір дарування нежитлових приміщень, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. (реєстровий номер 3974).

За цим договором Дарувальник , в особі ОСОБА_4 подарувала та передала Обдаровуваним, в особі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 нежитлові приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16.9 кв.м, частина приміщень загального користування ІІ-го поверху №2-4, №2-19,№2-21,2-22, 2-23, загальною площею 2.1 кв.м, разом загальною площею 19 кв.м. в рівних частках кожному.

ОСОБА_4 , підписуючи зазначений договір дарування нежитлових приміщень зазначила та запевнила, що є власником нежитлових приміщень, не має обмежень щодо свого права розпорядження нежитловими приміщеннями, ні приміщення, ні будь - яка інша його частина на момент укладення договору нікому іншому не продана, ні подарована, не відчужена іншим способом, не надана в іпотеку, не передана в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі та під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб (право наймача, право застави, право довічного утримання тощо) щодо нежитлових приміщень відсутні, питання права власності на нежитлові приміщення не є предметом судового розгляду, будь - які спори зазначених нежитлових приміщень відсутні, нежитлові приміщення не внесені до статутного капіталу юридичних осіб, у нежитлових приміщеннях не зареєстровано місцезнаходження юридичної особи.

Пунктом 8 договору дарування нежитлових приміщень сторони оцінили дарунок у 62370 грн., що по курсу НБУ на момент укладення договору складало 8000 дарів США. Виходячи із реальних існуючих правовідносин, сторонами договору дарування повинен був бути ОСОБА_3 , а не ОСОБА_6 .

Вважає, що договір дарування нежитлових приміщень є удаваним правочином, оскільки він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на приховування справжньої природи правочину.

Боржник ОСОБА_4 , яка відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь ОСОБА_6 після виникнення у неї зобов`язання із повернення суми позики ОСОБА_3 діє недобросовісно та зловживає правами стосовно нього, оскільки укладається договір який порушує майнові інтереси ОСОБА_3 і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

На підставі наведеного просить суд визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень від 23.09.2014 року, укладений між ОСОБА_4 , як Дарувальником та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як Обдарованими, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А.; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, запис про право власності № 7084888 від 23.09.2014 року на нежитлові приміщення II-го поверху №2-17, площею 16,9 кв.м., частину приміщень загального користування II-го поверху № 2-4, № 2-19, № 2-21, № 2-22, № 2-23, загальною площею 2,1 кв.м., разом загальною площею 19,0 кв.м. за ОСОБА_5 , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 15973722 від 23.09.2014 року; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, запис про право власності № 7084912 від 23.09.2014 року на нежитлові приміщення II-го поверху №2-17, площею 16,9 кв.м., частину приміщень загального користування II-го поверху № 2-4, № 2-19, № 2-21, № 2-22, № 2-23, загальною площею 2,1 кв.м., разом загальною площею 19,0 кв.м. за ОСОБА_6 , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 15973722 від 23.09.2014 року.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.01.2023 року відкрите загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.12.2022 року відмовлено в задоволенні позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову.

13.02.2023 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшов відзив представника ОСОБА_6 - адвоката Міщенко С.В. на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

24.02.2023 року до суду надійшла відповідь представника позивача адвоката Бабіч Т.Г. на відзив ОСОБА_6 , в якому представник позивача просила задовольнити позовні вимоги повністю.

26.05.2023 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшло заперечення представника відповідача ОСОБА_6 адвоката Міщенко С.В. на відповідь на відзив.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.06.2023 року закрите підготовче провадження у справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх повністю.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, в якій справу просила розглянути без її участі, проти задоволення позову не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій справу просив розглянути у його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_6 - адвокат Міщенко С.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Левицька Е.А. в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, в якій справу просила розглянути у її відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Судом встановлено, що 23.09.2014 року між ОСОБА_4 як « Дарувальником » та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як « Обдаровуваними » був укладений договір дарування нежитлових приміщень.

Відповідно до п.1 договору, Дарувальник подарувала та передала Обдаровуваним, а Обдаровувані прийняли у дар від Дарувальника безоплатно нежитлові приміщення адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), що знаходиться у АДРЕСА_1 , а саме: приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16.9 кв.м, частина приміщень загального користування ІІ-го поверху №2-4, №2-19,№2-21,2-22, 2-23, загальною площею 2.1 кв.м, разом загальною площею 19 кв.м., в рівних частках кожному

Договір посвідчений Левицькою Е.А.. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу 23.09.2014 року за реєстровим № 3974.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 27141594) від 23.09.2014 року, нежитлові приміщення літ. А-2, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - по частці кожному.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 1 ст. 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 719 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. ст. 722 УЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Звертаючись до суду із вказаним позовом,позивач вказує на те, що оспорюваний ним правочин є удаваним, направлений на уникнення звернення стягнення на майно Боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства ( п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом ( ч.3, ст.13 ЦК України), оскільки ОСОБА_4 , підписуючи договір позики від 14.08.2014 року, взяла на себе зобов`язання у разі неповернення суми позики відчужити приміщення на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , але не в будь-якому випадку на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Крім цього, оспорюваний правочин направлений на приховування справжньої природи правочину (договору дарування, який за своєю правовою природою не є відплатним договором , проте за здійснення дарування майна за даним договором ОСОБА_4 отримала грошову суму в розмірі 8000 доларів США від ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що підтверджується судовим рішенням по справі 711/428/14 від 03.08.2014 року, зазначаючи, що удаваність указаного правочину (договору дарування) полягає в тому, що за вказаним договором дарування ОСОБА_4 отримала грошові кошти (що фактично є договором купівлі-продажу ), а також ОСОБА_4 відчужила дане нежитлове приміщення на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( з якою ніяких не мала правовідносин).

Так, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.03.2014 року (справа №711/428/14-ц) відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору іпотеки та визнання права власності на нерухоме майно.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що за договором позики від 14.08.2013р., укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_4 - з іншого боку, позикодавці надають позичальнику грошові кошти в розмірі 8000 доларів США в рівних частинах по 4000 доларів США кожен. Сума позики надається позичальнику строком на 2 місяці, починаючи з моменту підписання даного договору та з одночасним наданням позичальникам розписок позикодавцем. Остаточною датою повернення позики є 14.10.2013р. (п.п. 1.1-3.3 договору).

У п. 4.4 договору зазначено, що засобом забезпечення виконання зобов`язань позичальником є передача позикодавцям у власність у рівних частках (по 1/2 частині кожному) нежитлового приміщення, адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), а саме: приміщення ІІ поверху №2-17, площею 16,9кв.м., частини приміщення загального користування ІІ поверху за №№ 2-4, 2-19, 2-21, 2-22, 2-23, площею 2,1кв.м., загальною площею приміщень по ІІ поверху складає 19,0кв.м., що розташовані в АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2005р., зареєстрованого в КП "ЧООБТІ" 18.12.2012р.

Крім того, п.4.5 договору вказує, що одночасно з отриманням позики позичальник передає позикодавцям оригінали правовстановлюючих документів, в т.ч. технічний паспорт, на об`єкт нежитлової нерухомості, а також всі наявні у неї ключі від дверей до даного об`єкта нерухомості. Після повернення позичальником всієї суми позики позикодавцям в термін, згідно п.3.3 договору, останні зобов`язані одразу повернути позичальнику отримані ними правовстановлюючі документи та ключі відповідно до п.4.5 договору (п.4.6.1 договору). Статтею 5 договору передбачено відповідальність сторін за договором позики.

В судовому засіданні сторони по даній справі підтвердили, що саме вказаний договір позики був ними підписаний.

відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.25 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 576/564/21 (провадження № 61-19258св21) вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України). За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15 (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року в справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20).

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Позивачем в судовому засіданні не доведено належними доказами, що між сторонами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування нежитлових приміщень від 23.03.2014 року.

Посилання ОСОБА_3 на ту обставину, що ОСОБА_4 укладаючи спірний договір дарування ніби - то діяла задля приховування її майна від стягнення в рахунок боргу 8000 доларів США за договором позики від 14.08.2013 року , укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , як позикодавцями, та ОСОБА_4 , як позичальником , з посиланням на ту обставину, що цим договором позики було передбачено як засіб забезпечення цього зобов`язання - нежитлове приміщення адміністративно - побутового корпусу , що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 19 кв.м. не може бути прийнято судом до уваги, з огляду на наступне.

Договір позики від 14.08.2013 року в цій частині, в силу вимог ст.220 ЦК України є нікчемним, оскільки статтею 585 ЦК передбачено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. Вказаний договір позики не був посвідчений нотаріально, як не було також інформацію про будь-які заборони щодо цього приміщення внесено до державних реєстрів. А тому, посилання у позові про те, що ОСОБА_4 при укладенні договору ніби - то приховала якість обмеження чи обтяження стосовного майна, яке було предметом дарування - не відповідають дійсності.

Також позивачем не надано доказів про те, що на момент укладення спірного договору дарування ОСОБА_4 не виконала перед ним грошового зобов`язання з повернення 4000 доларів США, отриманих за договором позики. Також позивачем не надано рішення суду про примусове стягнення з ОСОБА_4 коштів на його користь, не зважаючи на ту обставину, що з часу настання строку виконання зобов`язання ОСОБА_4 зобов`язання - 14.10.2013 року минуло більше 9 років, а отже трирічний строк для звернення з вимогою про повернення цих коштів минув .

Також суд звертає увагу на те, що у пункті 12 договору дарування дарувальник також підтвердила, що на момент укладення договору дарування не існує несплаченої у строк заборгованості перед третіми особами за платежами, пов`язаними з володінням, користуванням та розпорядженням нежитловими приміщеннями та жодних несплачених вимог, що також підтвердив своїм підписом у договорі ОСОБА_5 .

Як вбачається з пункту 7 договору дарування, дарувальник засвідчив, що укладення цього договору не пов`язане з із виконанням обдаровуваними будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. А в пункті 13 договору дарування сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними або обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Будь-які попередні домовленості, що мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення.

До того ж, звертаючись до суду позивач також не зазначив і не навів доказів яке ж право йому належить і в чому полягає порушення його права у зв`язку з укладенням між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , як обдарованими договору дарування нерухомого майна, адже стороною цього правочину він не був .

При цьому, як зазначено у постанові об`єднаної палати КЦС Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц, удаваним є правочин, що вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Отже, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину. Тому в частині сторони правочину прав Позивача порушено не було і такі права не можуть бути захищені судом, якби вони навіть були б порушені.

Отже, укладаючи договір дарування сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, позивач ОСОБА_3 , не будучи стороною договору не обґрунтував удаваності договору дарування нежитлового приміщення з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля сторін договору одночасно була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним правочином, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень від 23.09.2014 року, укладений між ОСОБА_4 , як Дарувальником та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як Обдарованими, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. та відмову похідних вимог - скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав власності.

На підставі наведеного, ст.ст. 202,203,215,235 ЦК України, керуючись ст.ст. ст. ст. 4, 5, 12, 13, 77-84, 141, 259, 263- 265, 268, 270 ЦПК України,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Елеонора Антонівна (місце знаходження: вул. Хрещатик, 225, оф.22, м. Черкаси, 18002) про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складено 03.11.2023 року.

Головуючий: Р. В. Демчик