КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/9533/22 Головуючий у І інстанції - Журавський В.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/7659/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської областівід 06 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу та визнання недійсними договорів дарування квартири,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, який обґрунтувала тим, що з листопада 2008 року вона почала проживати разом з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

04 лютого 2011 року позивач та ОСОБА_3 уклали шлюб.

Вказувала, що 04 лютого 2009 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У період часу з листопада 2008 року по березень 2009 року позивач передала ОСОБА_3 власні кошти у розмірі 20 000 гривень для сплати заборгованості за іпотечним договором. Крім цього, позивач сплачувала вартість спожитих житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , вартість ремонту у вказаній квартирі, придбання меблів, оплачувала заборгованість за договором про іпотечний кредит.

02 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказала на недійсність вказаного договору дарування, зважаючи на те, що даний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме передачу в дар ОСОБА_2 квартири, оскільки ОСОБА_3 не передавав ключів від спірної квартири, а разом з сім`єю продовжує проживати в квартирі, сплачувати комунальні послуги, дбати про її стан. Крім цього, спірна квартира була придбана в період проживання позивача та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та є спільною сумісною власністю.

Зауважила, що не надавала своєї згоди, в тому числі і нотаріально посвідченої, на відчуження квартири, у зв`язку з чим просила визнати недійсним договір дарування від 02 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченком О.О., зареєстрований в реєстрі за №123.

Наприкінці листопада 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила також визнати недійсним договір дарування від 28 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., зареєстрований в реєстрі за №5063 (т.1 а.с.88-98).

Наприкінці березня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила також встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в період з травня 2008 року по 04 лютого 2011 року; визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.103-106).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без укладення шлюбу в період часу з 28 листопада 2008 року до 04 лютого 2011 року.

У задоволенні позову в частині інших вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволенні вимог, вважаючи в цій частині його незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, та просила ухвалити по справі нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, у яких судом було відмовлено.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності.

Вважає, що вона має право оспорювати спірні договори, але суд питання їх дійсності взагалі не дослідив, при цьому ОСОБА_5 не спростовував презумпцію права спільної сумісної власності на спірну квартиру та визнав позов повністю.

Поза увагою суду також залишилась та обставина, що позивач не надавала згоду на відчуження спірного майна і те, що спірний договір не був спрямований на реальне настання юридичних наслідків та без одержання дозволу органу опіки та піклування, недодержано прав неповнолітньої дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду законним і обґрунтованим, а його висновки відповідають обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги частково виходячи з наступного.

Дослідивши фотоілюстрації та допитавши свідків, суд встановив факт того, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без укладення шлюбу в період з 28 листопада 2008 року до 04 лютого 2011 року, задовольнивши в цій частині вимоги частково виходячи з того, що цей строк почався лише з 27 листопада 2008 року, тобто з моменту набрання рішенням законної сили про розірвання ОСОБА_1 попереднього шлюбу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в іншій частині, суд виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_3 , оскільки придбана за кошти згідно договору про іпотечний кредит і оплачена 20 травня 2008 року ним у повному обсязі.

З цієї підстави позивачка не має право вимагати визнання недійсними спірних договорів дарування.

Доводи позивачки про те, що для придбання спірної квартири вона позичала ОСОБА_3 370 000 грн згідно боргової розписки від 05 квітня 2007 року, суд не взяв до уваги, оскільки позивачкою не доведено, що ці кошти використані на придбання квартири. А також не доведено ту обставину, що заборгованість за договором про іпотечний кредит погашалась спільно.

Проте, такий висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 з 03 вересня 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду Харьківської області від 17 листопада 2008 року, яке набрало законної сили 27 листопада 2008 року.

Згідно статті 114 СК України (в редакції на дату постановлення вказаного рішення суду) у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішеням суду про розірвання шлюбу.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що був складений актовий запис №58 лише 04 лютого 2011 року.

Таким чином, факт проживання у фактичних шлюбних відносинах можливий лише з 27 листопада 2008 року по 04 лютого 2011 року.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18).

Також судом установлено, 05 квітня 2007 року ОСОБА_3 уклав з ТОВ «Інвестиційно-будівна корпорація «Місто» договір 26-Б про резервування квартири, за умовами якого ТОВ «Інвестиційно-будівна корпорація «Місто» зобов`язалось закріпити за ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 , за умови погашення пакету облігацій, а ОСОБА_3 зобов`язався прийняти квартиру у власність (т.1 а.с.13-16).

В цей же день АБ «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_3 уклали договір №Б-1-0504 купівлі-продажу цінних паперів, згідно з яким ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання прийняти цінні папери - облігації безпроцентні іменні в кількості 646 штук номінальною вартістю 570 гривень та сплатити за них грошові кошти у розмірі 368 220 гривень протягом 10 робочих днів з моменту укладення цього договору (т.1 а.с.17-18).

Встановлено, що на виконання умов договору купівлі-продажу цінних паперів №1-Б-0504 від 05 квітня 2007 року ОСОБА_3 сплатив вартість цінних паперів у розмірі 368 220 гривень, що підтверджується копіями платіжних доручень №974 від 12 квітня 2007 року та №355 від 18 квітня 2007 року (т.1 а.с.19).

Згідно рішення (архівного витягу) виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області №1202 від 09 грудня 2008 року вирішено оформити право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4 (т.3 а.с.16).

Визначальним при поділі нерухомого майна, набутого за договором інвестування в будівництво особами, які перебували у фактичних шлюбних відносинах, є не дата реєстрації права власності на новостворене майно, а період сплати пайових внесків на об`єкт інвестування.

Такі правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду у від 05 серпня 2020 року у справі №682/2493/16-ц (провадження №61-48605св18), від 18 вересня 2018 року у справі №759/13140/14-ц (провадження №61-24055св18).

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_3 оплачено 100% нерухомого майна за договором інвестування в будівництво18 квітня 2007 року , а станом до 27 листопада 2008 року позивачка ще перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , то встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 27 листопада 2008 року неможливе, відповідно посилання позивачки на те, що правовий режим такого майна з тих підстав, що воно належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, є безпідставними. Відповідно, інші вимоги позивачки про визнання недійсними договорів дарування, поділ цього майна, які є похідними, в залежності від встановлення такого майна спільним сумісним, задоволенню також не підлягають.

Отже, встановивши, що спірне майно не є спільним сумісним, оскільки таке майно було набуте в період перебування позивачки у іншому зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим позивачка не в праві вимагати визнання недійсними спірних договорів дарування, поділ цього майна, суд першої інстанції дійшов законного й обґрунтованого рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог з викладених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги в цій частині на законність і обґрунтованість рішення суду не впливають.

Посилання позивача на договір позики, у даному випадку, правового значення для вирішення справи не має, оскільки перебування у іншому зареєстрованому шлюбі, дійсно не заборонено, але воно не тягне виникнення для таких осіб прав та обов`язків подружжя.

Аргументи апеляційної скарги стосовно того, що відповідачем визнано позов, а тому суд першої інстанції безпідставно не задовольнив позов з урахуванням такого визнання, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України 2017 року у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні (Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі №588/1311/17).

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжує судовий розгляд.

У даному випадку відповідач подав заяву про визнання безпідставним позову, в якому фактично відсутній предмет спору, а відтак і необхідність в здійсненні судового захисту.

Задовольнивши позов внаслідок його визнання відповідачем, суд першої інстанції не здійснив перевірку фактичних обставин по справі та не з`ясував, чи не перебували сторони в період часу з 01 вересня 2007 року до 04 березня 2011 року в зареєстрованому шлюбі з іншими особами, що виключає застосування положень статті 74 СК України.

Отже, в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу виходячи з наступного.

За положеннями частини першої та четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Спірні правовідносини щодо встановлення факту, який має юридичне значення, регулюються гл. 6 розд. IV ЦПК України.

Факти, що мають юридичне значення, - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Аналіз положень ст. 315 ЦПК України свідчить про те, що факт проживання однією сімє`ю чоловіка та жінки без шлюбу встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

Позивачка подала позов, а не заяву в порядку окремого провадження, виключно через те, що іншою вимогою у цій справі був спір про право (право на спірне спільне сумісне майно), а тому всі ці вимоги розглядаються у позовному провадженні.

Таким чином, встановивши, що позивачка не має право на спірне майно, суд першої інстанції в порушення вимог матеріального та процесуального права встановив факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, який у даному випадку, не породжує юридичних наслідків, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2023 року в частині задоволення позову про встановлення факту, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без укладення шлюбу в період часу з 28 листопада 2008 року по 04 лютого 2011 року скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В решті рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської областівід 06 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник