ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1092/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №706/275/22 Категорія: 307020000 Орендарчук М.П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Бородійчука В.Г., Фетісової Т.Л.,

за участю секретаря Любченко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подачі заяви прийняття спадщини, -

в с т а н о в и в:

У березні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування поданої позовної заяви зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Веселівка, Уманського району, Черкаської області померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті залишилось спадкове майно, яке, зокрема, складається із земельної ділянки площею 3,16 га, що розташовується на території Розсішківської сілької ради Христинівського району Черкаської області і належала покійній на підставі державного акта на право власності на землю серії ІІ-ЧР №006966, який виданий 13.11.2003 на підставі рішення Розсішківської сільської ради №13-5 від 22.11.2001.

Позивач є спадкоємцем за заповітом, який посвідчений приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу Черкаської області 30 травня 2007 року.

З метою отримання спадщини ОСОБА_2 звернувся до державного нотаріуса Уманської районної державної нотаріальної контори, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини.

Позивач вважає, що строк для прийняття спадщини пропущено з поважних причин, оскільки про існування заповіту йому не було відомо, а нотаріус не вчинив дії, передбачені статтею 63 Закону України «Про нотаріат», що свідчить про неналежне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця - померлої ОСОБА_4 .

Крім іншого, ОСОБА_2 стверджує, що пропущений ним строк для подання заяви про прийняття спадщини є незначним, що є додатковою підставою для задоволення заявлених ним вимог.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив суд визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 тривалістю три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 12 травня 2023 року позов задоволено.

Визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 тривалістю три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Рішення суду мотивовано тим, що у заведеній до майна ОСОБА_3 спадковій справі була наявна інформація про заповіт останньої на користь позивача ОСОБА_2 , проте державний нотаріус не виконала вимоги статті 63 Закону України «Про нотаріат» та не вчиняла дії для повідомлення позивача про відкриття спадщини, не здійснила його виклик як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчить про неналежне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця.

Враховуючи, що позивач не є родичем спадкодавця, не проживав з останньою, про існування заповіту дізнався лише 24.03.2022, тобто вже після спливу шестимісячного строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивач довів наявність перешкод, які впливали на своєчасність подання заяви до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини за заповітом.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку та зазначила, що судове рішення є незаконним, ухваленим з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач знав про наявність заповіту, проте не знав про смерть ОСОБА_3 , а тому з метою введення суду в оману та з метою отримання позитивного судового рішення вказує про необізнаність про існування заповіту.

Крім того, стверджує, що ОСОБА_3 , починаючи з 1981 року і по день смерті страждала на захворювання шизофренії з ознаками параноїчного дефекту особистості, тому наявність заповіту на невідому особу, викликає у відповідача сумніви.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Барська Т.М. вказала, що нотаріус Діброва Л.М. вимоги статті 63 Закону України «Про нотаріат» не виконала та не вчинила дії для повідомлення ОСОБА_2 про відкриття спадщини, не здійснила його виклику, як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчить про неналежне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця.

Копію заповіту приватний нотаріус Осика Л.М. надіслала на адресу нотаріуса Діброви Л.М. 11.12.2021 року, а постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус Діброва Л.М. винесла 21.02.2022 року. При цьому, заповіт ОСОБА_3 в державну нотаріальну контору надійшов 23.12.2021 року.

Твердження відповідача про наявність у ОСОБА_2 оригіналу заповіту є припущенням, яке не відповідає ні дійсності, ні наявним у справі доказам.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 30 травня 2007 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на випадок своєї смерті склала заповіт, відповідно до якого належну їй на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧР №006966, виданого Розсішківською сільською радою 13.11.2013 на підставі рішення №13-5 від 2211.2001, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №688, заповіла ОСОБА_2 , що підтверджується копією виданого 24.03.2022 дубліката заповіту.

Відповідно до копії повторно виданого свідоцтва про смерть ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне їй майно.

Згідно з довідкою Розсішківської сільської ради Христинівського району Черкаської області від 23.09.2021 за вихідним №566, ОСОБА_3 була зареєстрована і одиноко проживала на день смерті в АДРЕСА_1 .

24.11.2021 о 10 год. 20 хв. з заявою про відмову приймати спадщину після смерті ОСОБА_3 на користь дочки ОСОБА_1 до державного нотаріуса Уманської районної державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_5 .

У цей же день та час гр. ОСОБА_1 подала до Уманської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після своєї рідної тітки ОСОБА_3 .

Відповідно до копії інформаційної довідки зі спадкового реєстру, сформованої 24.11.2021 о 09 год. 49 хв., після смерті ОСОБА_3 відкрита спадкова справа.

Сформована державним нотаріусом Дібровою Л.М. 24.11.2021 о 09 год. 53 хв. Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру підтверджує, що 30.05.2007 приватним нотаріусом Осикою Л.М. посвідчений заповіт ОСОБА_3

24.11.2021 державний нотаріус Діброва Л.М. звернулась до приватного нотаріуса Осики Л.М. із запитом про надання ксерокопії посвідченого 30.05.2007 за реєстровим номером 2268 заповіту.

Згідно з копією датованого 01.12.2021 супровідного листа засвідчена приватним нотаріусом Осикою Л.М. копія вчиненого ОСОБА_3 30.05.2007 заповіту надійшла до Уманської державної нотаріальної контори 23.12.2021.

21.02.2022 позивач звернувся до Уманської державної нотаріальної контори з проханням не вчиняти нотаріальних дій.

Відповідно до копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, державний нотаріус Уманської державної нотаріальної контори 21.02.2022 прийняла постанову, якою відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину з мотивів пропуску строку для її прийняття.

24.03.2022 приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Осика Л.М. видала ОСОБА_2 замість втраченого дублікат посвідченого 30.05.2007 і зареєстрованого в реєстрі за №2268 заповіту, що підтверджується його копією.

Зазначені обставини визнаються сторонами.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У постанові від 28 березня 2022 року в справі № 750/2158/21 (провадження № 61-753св22) Верховний Суд зазначив, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Необхідність вчинення нотаріусом дій для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, здійснення виклику спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеними в постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-496цс17.

У справі, яка переглядається, установлено, що у заведеній до майна ОСОБА_3 спадковій справі була наявна інформація про заповіт останньої на користь позивача ОСОБА_2 , проте державний нотаріус не виконала вимоги статті 63 Закону України «Про нотаріат» та не вчиняла дії для повідомлення позивача про відкриття спадщини, не здійснила його виклик як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчить про неналежне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця.

Установивши, що встановлений законом строк для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_2 пропустив з поважних об`єктивних причин, пов`язаних з необізнаністю про існування заповіту на його ім`я, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення йому додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у позивача був у наявності заповіт, оскільки у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 лютого 2022 року зазначено, що нотаріусом вивчено документи надані заявником, у тому числі заповіт, не підтверджує факту того, що вказаний заповіт був у наявності у спадкоємця ОСОБА_2 , оскільки державний нотаріус Уманської районної державної нотаріальної контори Діброва Л.М. 24 листопада 2021 року витребувала даний заповіт від приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Осики Л.М. та отримала його 23 грудня 2021 року, тобто до звернення позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (21 лютого 2022 року).

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що воля спадкодавця на випадок її смерті, викладена у формі заповіту, підлягає обов`язковій реалізації на користь ОСОБА_2 , оскільки свобода та реалізація положень заповіту після відкриття спадщини мають фундаментальне значення у спадкових правовідносинах.

Крім того, колегія суддів враховує, що пропущений позивачем строк для подання заяви про прийняття спадщини є незначним, оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а звернувся позивач до суду із цим позовом у березні 2023 року.

Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності особи із існуванням заповіту вказано також у постановах Верховного Суду: від 17 березня 2021 року у справі № 308/4272/19 (провадження № 61-17072св20), від 15 квітня 2021 року в справі № 591/1271/18 (провадження № 61-195св21), від 26 липня 2021 року в справі 405/7058/19 (провадження № 61-18000св20), від 21 жовтня 2021 року в справі 643/13260/19 (провадження № 61-9552св21).

Щодо доводів апеляційної скарги в частині сумнівів відповідача у вільному волевиявленню заповідача, оскільки остання, за твердженнями ОСОБА_1 , страждала на захворювання шизофренії з ознаками параноїчного дефекту особистості, то колегія суддів враховує, що зазначене не є предметом доказування у даній справі, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Отже, за результатами розгляду справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 липня 2023 року.

Судді: