Постанова

Іменем України

12 липня 2023 року

м. Київ

справа № 352/1506/21

провадження № 61-4227св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2022 року у складі судді Хоминець М. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року у складі колегії суддів:

Мальцевої Є. Є., Девляшевська В. А., Луганська В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 20 березня 2003 року до 12 листопада

2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, під час якого за спільні кошти на подарованій відповідачу земельній ділянці, площею

0, 0550 га, кадастровий номер :01:001:0137, що розташована на АДРЕСА_1 побудували садовий будинок, загальною площею 24, 3 кв. м, право власності на який зареєстровано за відповідачем 16 липня 2007 року.

Крім того, 12 жовтня 2007 року відповідачу на підставі рішення Загвіздянської сільської ради від 12 жовтня 2007 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0525 га, кадастровий номер :01:001:0179, що розташована на

АДРЕСА_1 . На цій земельній ділянці подружжя за спільні кошти звели домоволодіння, яке складається із житлового будинку, загальною площею 179,0 кв. м, сараю, загальною площею 29,7 кв. м, колодязя, воріт, огорожі.

Крім того, під час шлюбу подружжям був придбаний автомобіль Volkswagen Passat, 2003 року випуску, який відповідач відчужив без її згоди.

Посилаючись на те, що добровільної згоди щодо поділу зазначеного рухомого та нерухомого майна сторони не дійшли, позивач просила:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб Volkswagen Passat, 2003 року випуску, та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості його 1/2 частини у розмірі 91 028,88 грн;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя садовий будинок, що складається з житлового будинку, загальною площею 24,3 кв. м, колодязя, та домоволодіння, яке складається з житлового будинку, загальною площею 179,0 кв. м, сараю, загальною площею 29,7 кв. м, колодязя, воріт, загальною площею 7,5 кв. м, огорожі, загальною площею 43,7 кв. м, які знаходяться на земельній ділянці, площею 0,0525 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179 на АДРЕСА_2 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину садового будинку та 1/2 частину домоволодіння на АДРЕСА_2 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину присадибної земельної ділянки, площею 0,0525 га, кадастровий номер :01:001:0179, на АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2022 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 179,0 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину вказаного домоволодіння та 1/3 частину вказаної земельної ділянки, за ОСОБА_2 - 2/3 частини вказаного домоволодіння та 2/3 частини вказаної земельної ділянки.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки Volkswagen Passat, 2003 року випуску, та стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/3 частини автомобіля у розмірі 60 685,92 грн.

У решті частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне домоволодіння було побудовано сторонами під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Також за спільні кошти сторони придбали автомобіль Volkswagen Passat, 2003 року випуску, який було відчужено відповідачем без згоди позивача. При поділі зазначеного домоволодіння суд відступив від рівності часток подружжя, оскільки вважав, що позивач ухиляється від участі в утриманні їх спільного з відповідачем сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 54 253, 50 грн, що є підставою для застосування положення частини другої статті 70 СК України.

Суд відмовив у задоволенні позовних вимог про поділ садового будинку, оскільки вважав, що він є особистою приватною власністю відповідача, з огляду на рік його побудови (1990 рік), тобто до укладення із позивачем шлюбу, та набуття його у власність разом із земельною ділянкою, на якій він розташований, на підставі договору дарування.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2022 рокускасовано в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права спільної сумісної власності на садовий будинок та його поділ, про стягнення витрат на оплату висновку щодо визначення ринкової вартості автомобіля та задоволено такі вимоги. Це ж рішення змінено в частині розміру часток майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнано спільною сумісно власністю подружжя садовий будинок, загальною площею 24,3 кв. м, по АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину вказаного садового будинку, 1/2 частину зазначеного домоволодіння та 1/2 частину зазначеної земельної ділянки.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини спірного автомобіля у розмірі 91 028,00 грн та витрати по оплаті висновку щодо визначення ринкової вартості автомобіля у розмірі 1 762,00 грн.

Додатковою постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 травня 2023 року доповнено третій, четвертий, шостий абзаци резолютивної частини постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року відомостями щодо об`єкту нерухомості у такій редакції.

Визнано спільною сумісно власністю подружжя садовий будинок, що складається з житлового будинку «А», загальною площею 24,3 кв м, колодязя 1 у АДРЕСА_2 , та домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною вартістю 2 550 300,50 грн, яке складається з житлового будинку «А», загальною площею 179,0 кв. м, житловою площею 84, 9 кв. м, сараю «Б», загальною площею 29,7 кв. м, колодязя, воріт 1, загальною площею 7,5 кв. м, огорожі 2, загальною площею 43,7 кв. м, що знаходяться на земельній ділянці, площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179 по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину садового будинку, що складається з житлового будинку А, загальною площею 24,3 кв м, колодязя 1 у АДРЕСА_2 , та домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною вартістю 2 550 300,50 грн, яке складається з житлового будинку «А», загальною площею 179,0 кв. м, житловою площею 84, 9 кв. м, сараю «Б», загальною площею 29,7 кв. м, колодязя, воріт 1, загальною площею 7,5 кв. м, огорожі 2, загальною площею 43,7 кв. м, що знаходяться на земельній ділянці, площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179 по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину садового будинку, що складається з житлового будинку А, загальною площею 24,3 кв м, колодязя 1 у АДРЕСА_2 , та домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною вартістю 2 550 300,50 грн, яке складається з житлового будинку «А», загальною площею 179,0 кв. м, житловою площею 84, 9 кв. м, сараю «Б», загальною площею 29,7 кв. м, колодязя, воріт 1, загальною площею 7,5 кв. м, огорожі 2, загальною площею 43,7 кв. м, що знаходяться на земельній ділянці, площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179 по АДРЕСА_1 .

Постанови суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відступлення від рівності часток подружжя у домоволодінні, земельної ділянки та транспортного засобу, оскільки сам по собі факт існування боргу з аліментів не можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, оскільки не доведено умов винної поведінки матері, свідомого нехтування позивачем своїми обов`язками, а тому за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, земельної ділянки та стягнути на її користь компенсацію вартості 1/2 частини спірного автомобіля в розмірі 91 028 грн, виходячи з оцінки автомобіля, проведеної позивачем в межах даного спору.

Крім того, суд апеляційної інстанції не погодився із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про поділ садового будинку, оскільки зі змісту договору дарування земельної ділянки не вбачається розташування на ній будь-яких будівель. Зі світлин, наданих відповідачем до суду, неможливо однозначно встановити, коли був побудований спірний садовий будинок. Суд відхилив також наданий відповідачем технічний паспорт, в якому зазначена дата побудови садового будинку як 1990 рік, з огляду на те, що він не є правовстановлюючим документом. Натомість, вважав, що та обставина, що право власності на вказане нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності, виданого Загвіздянською сільською радою 16 липня 2007 року, зареєстровано за відповідачем 16 липня

2007 року, тобто під час шлюбу сторін, дає підставу вважати, що садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя і ці обставини відповідачем не спростовані, як того вимагає норма статті 60 СК України, встановлюючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

До Верховного Суду 21 березня 2023 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного домоволодіння, що знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,0525 га та визнання права власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна, визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного автомобіля та стягнення грошової компенсації та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами понесення нею витрат на побудову спірного домоволодіння, а також на придбання спірного автомобіля. Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про належність садового будинку на праві спільної сумісної власності сторін, оскільки він був побудований до укладення між сторонами шлюбу та розміщений на земельній ділянці, яка була подарована йому на підставі договору дарування 29 листопада 2005 року.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу

У червні 2023 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 20 березня 2003 року до 12 листопада 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 , який проживає з відповідачем.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області

від 04 грудня 2020 року з позивача стягнуто аліменти на користь відповідача у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) на утримання сина, починаючи з 19 червня 2020 року до повноліття дитини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 матір відповідача ОСОБА_5 подарувала сину земельну ділянку, площею 0,055 га, для ведення індивідуального садівництва і городництва, яка розташована у СТ «Промінь» на території Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області.

На підставі договору дарування земельної ділянки від 29 листопада

2005 року відповідач 18 вересня 2006 року отримав державний акт серії

ЯГ № 310293 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0137, яка розташована на АДРЕСА_1 .

16 липня 2007 року ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 26 червня 2007 року видано свідоцтво про право власності на садовий будинок АДРЕСА_2 , житловою площею 24,3 кв. м, який розташований у

СТ «Промінь» (а. с. 22, т. 1).

Відповідно до висновку відділу архітектури та містобудування Тисменицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 25 грудня 2006 року відповідачу надано дозвіл на зміну цільового призначення земельної ділянки - з ведення садівництва на присадибну ділянку, тобто для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі рішення Загвіздянської сільської ради від 12 жовтня 2007 року відповідачу видано державний акт серії ЯД № 843925 від 04 грудня 2007 року на право власності на земельну ділянку, площею 0,0525 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179, яка розташована на АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Загвіздянської сільської ради від 04 грудня 2007 року ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що сторони під час шлюбу за спільні кошти побудували домоволодіння АДРЕСА_2 , яке складається з житлового будинку «А», загальною площею 179, 0 кв. м, сараю «Б», загальною площею 29,7 кв. м, колодязя, воріт, загальною площею 7,5 кв. м, огорожі, загальною площею 43,7 кв. м, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок.

Право власності на спірне домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності, виданого Загвіздянською сільською радою 14 липня 2011 року, зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ за відповідачем як забудовником.

Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 06 липня 2021 року вартість 1/2 частини спірного домоволодіння становить 1275150,25 грн. Таким чином, вартість цілого домоволодіння становить

2 550 300,50 грн.

Судом також встановлено, що 29 січня 2019 року відповідач ввіз на територію України транспортний засіб - легковий автомобіль Volkswagen Passat, 2003 року випуску. Вказаний транспортний засіб 15 лютого 2019 року зареєстрований за відповідачем. 07 вересня 2019 року відповідач згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу відчужив вказаний автомобіль третій особі. Автомобіль перереєстрований на нового власника, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів.

Відповідно до наданого представником позивача висновку Івано-Франківської торгово-промислової палати за результатами цінового моніторингу В-114 від 30 березня 2022 року середня (ринкова) вартість автомобіля марки Volkswagen Passat, 2003 року, що був у вжитку, на рівні цін на момент проведення дослідження ринку становить 182 057,76 грн.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження

№ 14-325цс18).

Установивши, що спірне домоволодіння

АДРЕСА_3 побудовано сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбу за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по частині вищезазначеного домоволодіння.

Доводи касаційної скарги про те, що спірне домоволодіння, загальною площею 179,0 кв. м, будувався за кредитні кошти, які отримані відповідачем за договором про іпотечний кредит від 28 листопада 2007 року, укладеним з акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, а тому є його особистою приватною власністю є помилковими, оскільки повернення кредитних коштів здійснювалось у період перебування сторін у шлюбі, отже фактично будинок побудовано за спільні кошти подружжя. Доказів, що кредит сплачувався за особисті кошти відповідачем не надано (а. с. 80-110, т. 1).

Оскільки позивач не спростував презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірне майно та не надав доказів, які б підтверджували повернення кредитних коштів, за які був побудований будинок, за рахунок особистих коштів, то суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав за сторонами право власності за кожним по частині спірного нерухомого майна у порядку статей 60, 70 СК України.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 02 жовтня 2013 року справа № 6-79цс13, є помилковими, оскільки висновки суду наведеним висновкам Верховного Суду України не суперечать. Зокрема, суд встановив, що спірне майно було набуте у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а презумпцію спільності права власності подружжя на це квартиру відповідач не спростував.

Також суд апеляційної інстанції правильно вважав, що за позивачем підлягає визнанню право власності на частку садового будинку, загальною площею 24, 3 кв. м, оскільки відповідачем не спростовано, що садовий будинок побудовано за час перебування сторін у шлюбі та за спільні кошти.

З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.

Однак ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільної сумісної власності на зазначене майно.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто

(пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд апеляційної інстанції правильно вважав, що ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами набуття спірного майна за особисті кошти.

Посилання у касаційній скарзі на те, що садовий будинок, площею 24,3 кв. м, був побудований до укладення між сторонами шлюбу, не підтверджені матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції надав оцінку змісту договору дарування земельної ділянки від 29 листопада 2005 року, в якому не зазначено про наявність на ній збудованого садового будинку. Хоча чинною на той час Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованою 03 березня 2004 року за № 283/8882, не було встановлено обов`язкової вимоги щодо надання інформації про наявність на земельній ділянці, яка відчужується, будівель, між тим і відповідач не довів протилежного.

Суд апеляційної інстанції правильно відхилив посилання відповідача на технічний паспорт, в якому зазначена дата побудови садового будинку як 1990 рік, оскільки такий паспорт не є правовстановлюючим документом.

Урахувавши ту обставину, що право власності на вказане нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності, виданого Загвіздянською сільською радою 16 липня 2007 року на підставі відповідного рішення виконавчого комітету від 26 червня 2007 року, зареєстровано за відповідачем Івано-Франківським ОБТІ 16 липня 2007 року, тобто під час шлюбу сторін, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя і ці обставини відповідачем не спростовані, як того вимагає норма статті 60 СК України, встановлюючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Саме відповідач, крім власних заперечень, повинен був би надати докази того, що це майно є його особистою власністю. Втім, таких належних і достатніх доказів на спростування вимог позивача, суду не надано.

Пленумом Верховного Суду України у пункті18-2 постанови від 16 квітня

2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції від 19 березня 2010 року), роз`яснено, якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований; згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті120 ЗК України у поєднанні з нормою статті125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

З огляду на викладене, врахувавши рівність часток подружжя у спірному домоволодінні, що підлягає поділу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про визнання за сторонами права власності по частці спірної земельної ділянки, загальною площею 0,0525 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:0179.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судами установлено, що у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі 15 лютого 2019 року ними було придбано автомобіль Volkswagen Passat, 2003 року випуску, який 07 вересня 2019 року було відчужено відповідачем на користь третьої особи, без згоди позивача.

Суди вважали, що ринкова вартість автомобіля Volkswagen Passat, 2003 року випуску, становить 182 057,76 грн.

Вказана вартість транспортних засобів відповідачем у суді першої інстанції не оспорювалася.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд апеляційної інстанції, встановивши, що зазначений транспортний засіб набуто сторонами у період шлюбу, є об`єктом їх права спільної сумісної власності, врахувавши факт згоди позивача на одержання грошової компенсації вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль Volkswagen Passat, 2003 року випуску, дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір такої компенсації становить 91 028 грн.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскарженого судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьоїстатті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області

від 10 жовтня 2022 року у незміненій судом апеляційної інстанції частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара