провадження № 22-ц/824/2979/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Потапьонок К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Панащуком Андрієм Ярославовичем, на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумовської Марини Анатоліївни про скасування записів про право власності та рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач-1, ОСОБА_1 ) та Приватнго нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумовської Марини Анатоліївни (далі - відповідач-2, Приватний нотаріус Разумовська М.А.) про скасування записів про право власності та рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.11.2020 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумовської М.А. про скасування записів про право власності та рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та справу призначено в підготовче засідання.

17.02.2021 року на адресу суду від представника позивача, адвоката Хасіна І.Б. надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартири за адресою АДРЕСА_1 , а саме: квартиру №75 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); квартиру № 76 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартиру № 77 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартиру № 78 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартиру №79 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) та заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартир в будинку АДРЕСА_1 , а саме: квартири №75 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); квартири № 76 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартири № 77 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартири № 78 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартири №79 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

У обґрунтування заяви представник позивача, адвокат Хасін І.Б., зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову, виходячи з предмету позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки наявні підстави вважати, що в подальшому вказане майно може бути відчужено чи передано в іпотеку.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року заяву представника позивача, адвоката Хасіна Ігоря Борисовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Приватнго нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумовської Марини Анатоліївни про скасування записів про право власності та рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - задоволено.

Накладено арешт на квартири за адресою АДРЕСА_1 , а саме на: квартиру №75 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); квартиру № 76 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартиру № 77 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартиру № 78 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартиру № 79 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартир в будинку АДРЕСА_1 , а саме: квартири №75 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); квартири № 76 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартири № 77 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартири № 78 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартири №79 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000)

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Панащука Андрія Ярославовича, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка не заявляє вимог щодо визнання за нею права власності чи витребування квартир з володіння. Відтак вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обсяг позовних вимог та не пересвідчився, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову. Наголошує, що наявність чи відсутність накладеного арешту на квартири в даній справі не вплине на виконання можливого рішення суду.

Окрім того, апелянт вважає, що оскаржувана ухвала постановлена на підставі недостовірної інформації, оскільки наданий позивачкою витяг не відповідає дійсності й позивачка не є та не була власницею квартири АДРЕСА_7 .

Поряд з цим апелянт посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 554/3572/19, де зазначено, що доводи позивача про необхідність забезпечення позову є безпідставними, оскільки в позові він просить визнати недійсним договір стосовно нерухомого майна без застосування правових наслідків недійсності такого договору.

На думку апелянтки, позивачем обрано неправильний спосіб захисту прав чи інтересів, які вона вважає порушеними. Звертає увагу апеляційного суду на те, що позивачка не зможе витребувати квартиру чи визнати за собою право власності на квартиру у разі задоволення позову в межах даних позовних вимог, так як права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову.

Також апелянт просила повною мірою пересвідчиться в тому, що між сторонами дійсно виник спір, оскільки позивачкою при поданні позову не надано жодних документів, які вона просить скасувати.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

09 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив позивачки на апеляційну скаргу.

У вказаному відзиві ОСОБА_2 просила розглядати апеляційну скаргу без участі представника позивачки та відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишивши ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року без змін. При цьому вважає, що апеляційна скарга є штучною та спрямованою на отримання можливості продати неіснуючі квартири.

У судовому засіданні представники апелянта підтримали апеляційну скаргу та просили ухвалу скасувати, а заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, так, як в даному випадку між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки існує ризик відчуження майна, яка є об`єктом спірних правовідносин у даній справі. Вказаний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у пункті 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо.

Статтею 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, частково правильно дійшов висновку про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді.

При цьому, апеляційний суд вважає, що таке втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку є виправданим та вкрай необхідним, оскільки воно спрямоване виключно на забезпечення цивільного судочинства. Забезпечення позову полягає у позбавленні можливості лише розпоряджатись об`єктом нерухомого майна та не призведе до жодних негативних наслідків. Отже, на думку колегії суддів, вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого ч.1 ст.6 цієї ж Конвенції.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Такі заходи мають на меті, зокрема, запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18 зазначено, що коли позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Безконтрольне розширення кола осіб, прав і інтересів яких стосується вирішення цього спору може не лише утруднити, але й зробити неможливим виконання рішення суду (таку правову позицію викладено і в постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 року в справі № 910/5916/18, від 05 серпня 2019 року в справі № 910/16586/18, від 03 листопада 2020 року в справі № 910/7716/20).

Предметом позову в даній справі є скасування записів про право власності та рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

За таких обставин, доводи апелянта про неспівмірність застосування такого заходу забезпечення як накладення арешту на майно в даній справі, предметом розгляду якої є вимога немайнового характеру, апеляційний суд вважає заслуговуючими на увагу.

Крім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 лютого 2022 року в справі № 367/3628/21 (провадження № 61-14886св21).

Поряд з цим апеляційний суд вважає, що застосування в даній справі такого заходу забезпечення позову як заборона будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відповідних квартир є достатнім для запобігання невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення й, відповідно, утрудненню чи неможливості виконання цього рішення у разі задоволення позову і буде сприяти можливості позивачу захистити свої інтереси в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, оскільки в разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладену в постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20.

Відтак, ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо необхідності застосування в даній справі такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на квартири за адресою АДРЕСА_1 , а саме на: квартиру №75 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); квартиру № 76 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартиру № 77 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартиру № 78 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартиру № 79 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), а ухвалу суду в цій частині постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали суду частково знайшли своє підтвердження.

Щодо доводу про обрання позивачкою неправильного способу захисту колегія апеляційного суду оцінку не надає, оскільки такий висновок є передчасним до розгляду справи по суті. Натомість наразі колегія апеляційного суду переглядає справу лише щодо наявності чи відсутності передбачених процесуальним законом підстав для забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просила притягнути апелянта до передбаченої цивільним процесуальним законом відповідальності за зловживання процесуальними правами.

Однак апеляційний суд вважає таке клопотання необґрунтованими, зважаючи на таке.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Відповідно до ч. 4 ст. 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Позивачка вважала, що дії апелянтки спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Утім апеляційний суд з таким твердженням погодитися не може, зважаючи на те, що подаючи апеляційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року, ОСОБА_1 реалізувала гарантоване їй цивільним процесуальним законом право на перегляд справи та оскарження судового рішення.

Окрім того, зі змісту ухвали Київського апеляційного суду від 12 січня 2022 року вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про поважність причин пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження ухвали та задовольнив клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження, зважаючи на те, що представник відповідача навів обставини, що підтверджені наданими ним письмовими доказами, які свідчать про вжиття невідкладних заходів щодо повторного подання апеляційної скарги та узгоджуються з процесуальними нормами закону.

А відтак, апеляційний суд не вбачає правових підстав для визнання зловживанням процесуальними правами дій апелянтки.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Панащуком Андрієм Ярославовичем, на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року, - задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року в частині накладення арешту на квартири за адресою АДРЕСА_1 , а саме на: квартиру №75 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); квартиру № 76 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартиру № 77 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартиру № 78 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), квартиру № 79 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви представника позивача - адвоката Хасіна Ігоря Борисовича про забезпечення позову в цій частині.

У іншій частині ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року щодо заборони вчинення дій - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова