_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/790/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2023

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Свистуновій Є.С., Остапчук О.Є., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної військової адміністрації та Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради про скасування розпорядження, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

15 листопада 2022 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бориченко К.В. звернувся до суду з позовом до Одеської обласної державної (військової) адміністрації та комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив суд визнати протиправним та скасувати розпорядження Одеської обласної військової адміністрації від 01 березня 2022 року № 1/К-2022 «Про покладення виконання обов`язків генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на Малоногу С.О. », стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на свою користь середню заробітну плату за час незаконного відсторонення за період з 17 травня 2022 року по 20 жовтня 2022 року у розмірі 636 423,91 грн., стягнути з комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на свою користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що у період його перебування Позивача у щорічній основній відпустці Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією прийнято розпорядження № 1/К-2022 про відсторонення з 02 березня 2022 року ОСОБА_1 від виконання обов`язків за посадою генерального директора КНП «ООЦЕМДІМК» ООР на час дії воєнного стану, з яким Позивача у встановленому законом порядку не ознайомили.

В обґрунтування позову також ОСОБА_1 зазначає, що правовою підставою його відсторонення стали положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 61/2022, якими станом на дату їх застосування Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією не передбачено повноважень військових адміністрацій приймати рішення про відсторонення від роботи керівників підприємств, установ та організацій без збереження заробітної плати за неналежне виконання ними обов`язків, визначених Законом України «Про правовий режим воєнного стану».

У позовній заяві також йдеться, що, серед іншого, Позивачем не могли бути допущені жодні порушення у формі невиконання чи неналежного виконання його обов`язків як керівника підприємства, оскільки він з 17 лютого 2022 року перебував у щорічній основній відпустці, яка є видом часу відпочинку, що використовується працівником на власний розсуд, та передбачає відсутність жодних зобов`язань щодо виконання трудових обов`язків.

Позивач вказує, що оскільки у період відсторонення від роботи з 17 травня 2022 року і до дати звільнення 20 жовтня 2022 року він заробітну плату не отримував, то керуючись ст. 238 КЗпП України, має право на отримання середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу у розмірі 636 423,91 грн.

Позивач також стверджує про заподіяння йому діями КНП «ООЦЕМДІМК» ООР моральної шкоди, яку оцінює у 100 000 грн.

Судом у підготовчому засіданні задоволено клопотання представника Позивача про витребування у Відповідачів інформації щодо підстав для видачі розпорядження Одеської обласної державної (військової) адміністрації № 1/К-22 від 01.03.2022 року «Про покладення виконання обов`язків Генерального директора комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на Малоногу С.О. » та інформації про середньомісячну та середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 .

Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією надано відзив на позовну заяву, у якому зазначено про категоричне заперечення проти задоволення позову ОСОБА_1 з огляду на пропуск Позивачем строку звернення до суду та обрання ним неефективного способу захисту своїх прав.

КНП «ООЦЕМДІМК» ООР (з пропуском встановленого строку) також надано відзив на позовну заяву. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2023 року причини пропуску строку на подання відзиву Відповідача-2 визнані неповажними, у задоволенні клопотання представника КНП «ООЦЕМДІМК» ООР щодо їх продовження відмовлено.

У відзиві КНП «ООЦЕМДІМК» ООР, наданому на заяву представника Позивача про збільшення позовних вимог, йдеться про заперечення проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на те, що Позивачем необґрунтовано розрахована середня заробітна плата за час вимушеного прогулу виходячи з 113 календарних днів з огляду на те, що з 19 липня 2022 року ст. 119 КЗпП України передбачає, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються лише місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації. Відповідач-2 також заперечує проти задоволення вимог Позивача пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, стверджуючи, що погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 спричинено не моральними стражданнями, пов`язаними з незаконним відстороненням, а з іншими чинниками, у чому вина КНП «ООЦЕМДІМК» ООР відсутня.

До суду надійшли відповіді на відзиви Відповідачів, у яких представник Позивача наполягає на задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з урахуванням їх збільшення у повному обсязі.

Підготовче засідання закрито судом 04 травня 2023 року.

У судовому засіданні представник Позивача позов підтримала, просила його задовольнити.

Представники Відповідачів проти задоволення позову заперечували.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що з 02 липня 2021 року Позивач працював на посаді генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради».

17 лютого 2022 року Позивачу надана щорічна основна відпустка тривалістю 13 календарних днів.

З 24 лютого 2022 року указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII.

01 березня 2022 року у період перебування Позивача у щорічній відпустці Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією винесено розпорядження № 1/К-2022 про покладення виконання обов`язків генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на Малоногу С.О. , п.1 якого з метою належного забезпечення функціонування надання медичної допомоги населенню області та військовим формуванням України, ефективного функціонування КНП «ООЦЕМДІМК» ООР, відсторонено Позивача з 02 березня 2022 року від виконання обов`язків за посадою генерального директора КНП «ООЦЕМДІМК» ООР на час дії воєнного стану.

Копія розпорядження № 1/К-2022 від 01 березня 2022 року Позивачу не надсилалася, з його змістом у встановленому законом порядку він ознайомлений не був.

Виплата заробітної плати Позивачу припинена з 17 травня 2022 року.

Будучи відстороненим від виконання обов`язків генерального директора КНП «ООЦЕМДІМК» ООР, з29 березня 2022 року по 23 червня 2022 року Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Збройних сил України, будучи мобілізованим, а з 24 червня 2022 року по 27 серпня 2022 року - у військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом № 80 від 27 серпня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за п. «б» (за станом здоров`я) відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення в/ч НОМЕР_2 .

20 жовтня 2022 року наказом № 691-к Позивача звільнено з посади генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Пунктом 2 наказу № 691-к від 20 жовтня 2022 року головного бухгалтера Відповідача-2 зобов`язано виплатити Позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, загальною кількістю 36 днів. Жодні інші складові розрахунку при звільненні ОСОБА_1 не виплачені.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.

Перешкоди у доступі до правосуддя можливі як у зв`язку з особливостями національного процесуального законодавства держави, так і через обмеження, передбачені матеріальним правом.

Частиною першою ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року, встановлені строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку (крім перегляду рішення КТС) суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків звернення до суду, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Судом встановлено, що порушення прав Позивача пов`язане з прийняттям Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією 01 березня 2022 року розпорядження № 1/К-2022 «Про покладення виконання обов`язків генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на Малоногу С.О. », з яким ОСОБА_1 ознайомився лише 02 листопада 2022 року, отримавши копію названого розпорядження у відповідь на адвокатський запит.

Суд критично оцінює доводи Відповідача-1 про обізнаність Позивача про порушення своїх прав з 02 березня 2022 року з огляду на те, що Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією не надано суду жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що нею вживались будь-які заходи щодо ознайомлення ОСОБА_1 з прийнятим щодо нього розпорядженням до моменту витребовування названого документа Позивачем, хоча процедура відсторонення працівника передбачає саме активні дії роботодавця, а не обов`язок працівника вжити всіх доступних йому заходів задля отримання інформації про підстави відсторонення, його наслідки (зі збереженням заробітної плати чи без збереження заробітної плати) тощо. Крім того, сама природа інституту відсторонення зумовлює зацікавленість роботодавця в інформуванні працівника щодо причин відсторонення, оскільки працівник не зможе виконувати свою роботу, обумовлену трудовим договором, поки будуть існувати обставини, що зумовили відсторонення. Без обізнаності про те, що саме спричинило відсторонення працівник не зможе усунути відповідні право перешкоджаючі факти, а роботодавець відповідно не зможе забезпечити ефективність виконання останнім своїх трудових обов`язків.

З огляду на вищезазначене суд доходить висновку, що тримісячний строк звернення до суду за захистом своїх прав Позивачем не пропущений.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 2-1 КЗпП України проголошено рівність трудових прав громадян України та заборону будь-якої дискримінації у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників.

Статтею 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Так, статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи, відповідно до якої відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Частиною другою статті 46 КЗпП України закріплено, що відсторонення від роботи керівників підприємств, установ та організацій військовим командуванням допускається у випадках, визначених Законом України «Про правовий режим воєнного стану».

Конструкція частини другої ст. 46 КЗпП України є відсильною, а тому її тлумачення та застосування іманентно потребують застосування норм Закону України «Про правовий режим воєнного стану», на які є безпосереднє посилання у цьому приписі. Саме на такому застосуванні бланкетних (відсилочних) норм наполягає Конституційний Суд України у рішенні від 28 квітня 2021 року №2-р(ІІ)/2021 у справі №3-95/2020(193/20).

Водночас, Законом України «Про правовий режим воєнного стану» у редакції станом на дату відсторонення Позивача від посади, взагалі не передбачена можливість прийняття будь-яким суб`єктом рішення про відсторонення від роботи, зокрема й керівників підприємств, установ та організацій.

Правовий висновок про те, що статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18).

Судом встановлено, що підстави відсторонення, передбачені, нормами статті 46 КЗпП України, так само як і будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би надавав право відсторонювати від посади працівника, Відповідачем-1 у розпорядженні не визначені. Одеська обласна державна (військова) адміністрація мала керуватися нормами статті 46 КЗпП України, яка містить вичерпний перелік підстав відсторонення працівника від роботи.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

За змістом вищеназваної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Оскільки законом визначено виключні підстави відсторонення, які не підлягають вільному тлумаченню, таке відсторонення можливе лише в межах закону, який регулює відповідні відносини. Отже, відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного розпорядження, передумовою для його винесення стало подання Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації. Однак, будь-які підстави для прийняття рішення в частині відсторонення Позивача, як це передбачено вимогами ст.46 КЗпП України, у розпорядженні не зазначені. Більше того, оскаржуване розпорядження не містить жодних посилань на положення законодавства, застосування яких стало підставою для відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Таким чином, суд вважає, що рішення Відповідача-1 про відсторонення Позивача від роботи є необґрунтованим, не містить належного посилання на норми чинного законодавства, що дають підстави для відсторонення від роботи, а стаття 46 КЗпП України не може бути застосована в цьому випадку, так як не передбачає такої підстави відсторонення як звернення органу управління до роботодавця з відповідним поданням.

Щодо посилань представника Відповідача-1 на ті обставини, що відсторонення Позивача від роботи відбулося у зв`язку з нагальною необхідністю забезпечення належного надання медичної допомоги населенню області та військовим формуванням України, ефективного функціонування КПН «ООЦЕМДІМК» ООР в умовах воєнного стану, а тому є виправданим та необхідним, суд зазначає про таке. Відсторонення працівників від роботи компетентним суб`єктом допускається за наявності підстав визначених ст.46 КЗпП України. Проте оскаржуване розпорядження не містить посилань ні на судові рішення, ні на доповідні записки, ні на матеріали службового розслідування, які б фіксували допущення ОСОБА_1 порушення, зокрема, й трудової дисципліни, які можуть стати підставою для відсторонення від роботи.

Суд виходить із того, що ті факти, про які йдеться у поданні Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації - не є тими обставинами в розумінні ст. 46 КЗпП України, з настанням яких закон наділяє компетентного суб`єкта правом на відсторонення того чи іншого працівника від роботи. Перелік підстав для відсторонення працівника від роботи - вичерпний і може бути розширений чи змінений лише законом. Відповідач-1 не довів наявності законних підстав для відсторонення ОСОБА_1 від роботи. Відтак, вказані дії були здійсненні протиправно.

Доводи Відповідача-1 щодо відсторонення Позивача належним чином не обґрунтовані, у відзиві містяться лише загальні формулювання щодо неефективності обраного ОСОБА_1 способу захисту його прав та пропуску строку звернення до суду, оцінку чому суд надав вище.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази вчинення Позивачем діянь, які можуть тягнути за собою відсторонення від роботи на підставі положень законодавства.

Тому оскільки законом визначено виключні підстави відсторонення, які не підлягають вільному тлумаченню, таке відсторонення можливе лише в межах закону, який регулює відповідні відносини. Отже, ані ст.46 КЗпП України, ані іншими нормативно-правовими актами (в розпорядженні відсутнє посилання на положення чинного законодавства, що стали підставою для відсторонення Позивача від роботи), дія яких поширюється на спірні відносини між сторонами, не передбачено інших випадків, як то подання органу управління, які б допускали відсторонення Позивача від роботи. Ніякою спеціальною нормою діючого законодавства, на які міститься посилання в ст. 46 КЗпП України, зокрема й Закону України «Про правовий режим воєнного стану», вищенаведена підстава для відсторонення працівника від роботи також не передбачена.

Через вищенаведені обставини судом установлено, що оспорюване розпорядження в частині відсторонення Позивача суперечить ст. 46 КЗпП України.

Також це суперечить ст.21 КЗпП України згідно з якою Відповідач-1 зобов`язаний забезпечувати працівникові умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін, а не позбавляти його можливості працювати шляхом безпідставного відсторонення від роботи.

Таким чином, у відзиві представник Відповідача-1 не навів переконливих доводів щодо наявності правових підстав для відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків генерального директора КНП «ООЦЕМДІМК» ООР у порядку, передбаченому ст. 46 КЗпП України, та не надав належних і допустимих доказів в обґрунтування наявності правових підстав для прийняття оскаржуваного розпорядження відносно Позивача.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункті 10 постанови від 24 грудня 1999року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено,що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи беззаконних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України).

Враховуючи, що вимогу Позивача про визнання незаконним та скасування розпорядження про відсторонення ОСОБА_1 від посадових обов`язків, задоволено, - вимога про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу також підлягає задоволенню.

За приписами п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним відстороненням від роботи він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З врахуванням вказаних вимог судом було перевірено та встановлено правильність наданого Позивачем розрахунку розміру його середньоденної заробітної плати, яка становить 5 632,07 грн.

Суд критично оцінює довідку про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 , надану КНП «ООЦЕМДІМК» ООР, з огляду на те, що розрахунки проведені у ній проведені без врахування вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з порушенням темпоральних правил застосування законодавства щодо визначення кількості робочих днів, які враховуються для визначення середньоденної заробітної плати Позивача у розрахунковому періоді.

Водночас суд не погоджується з проведеним Позивачем розрахунком загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2022 року по 20 жовтня 2022 року з огляду на таке.

Як встановлено судом у період з 29 березня 2022 року по 27 серпня 2022 року Позивач проходив військову службу, будучи мобілізованим.

Дійсно за приписами частини третьої ст. 119 КЗпП України у редакції станом на дату призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Водночас, з набранням з 19 липня 2022 року законної сили Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада», а отже будучи мобілізованим та проходячи військову службу Позивач з 19 липня 2022 року і по дату звільнення з військової служби (27 серпня 2022 року) втратив право на збереження за ним середньої заробітної плати за період протиправного відсторонення від роботи.

Таким чином, судом встановлено, що Позивач має право на стягнення на його користь середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення з 17 травня 2022 року по 18 липня 2022 року і з 27 серпня 2022 року по 20 жовтня 2022 року, що становить 84 робочих днів. Судом визначена сума середньої заробітної плати, належної до стягнення на корить Позивача, у розмірі 473 093,88 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно до наданих суду доказів, Відповідач-1 протиправно відсторонив ОСОБА_1 від роботи у зв`язку з чим Відповідачем-2 Позивачу не виплачувалась заробітна плата майже 4 місяці, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків Позивача і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд бере до уваги, що порушення трудових прав Позивача призвели до погіршення стану його здоров`я, а отже свідчать про спричинення йому моральної шкоди.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), згідно статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Встановивши факт тривалого порушення трудових прав Позивача у зв`язку з незаконним відстороненням, суд вважає, що такі дії Відповідачів призвели до вимушених змін у життєвих стосунках ОСОБА_1 і є втручанням у право на майно. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про правомірність відшкодування моральної шкоди.

Цей висновок суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 30 травня 2018 року по справі № 461/6803/16-ц, провадження № 61-15027св18.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Беручи до уваги вищевикладене, що для відновлення свого порушеного права Позивачу довелось докладати додаткових зусиль, суд доходить висновку, що наявні правові підстави для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, розмір якої, з урахуванням принципу справедливості, розумності та достатності, суд вважає визначити у сумі 10000 грн.. В зв`язку з цим, суд позовні вимоги в цій частині задовольняє частково і стягує з КПН «ООЦЕМДІМК» ООР на користь Позивача моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При цьому, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської обласної державної (військової) адміністрації, комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради про визнання незаконним та скасування розпорядження про відсторонення від роботи, стягнення певних сум та моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 4-13,76-89, 258-273,279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Одеської обласної державної (військової) адміністрації від 01 березня 2022 року № 1/К-2022 «Про покладення виконання обов`язків генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на Малоногу С.О. ».

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) середню заробітну плату за час незаконного відсторонення від посади за період з 17 травня 2022 року по 18 липня 2022 року та з 27 серпня 2022 року по 20 жовтня 2022 року у розмірі 473 093,88 грн.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) у якості відшкодування моральної шкоди 10000 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Бескровний Я. В.