Справа № 202/1506/23
Провадження № 2/202/1041/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

16 листопада 2023 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Ісаєвої Д.А.,

при секретарі Разнатовської А.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л.Г. про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

25.01.2023 року позивач звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 20.10.2017 року між ОСОБА_7 , яка є відчужувачем, та ОСОБА_1 , як набувачем, укладено договір довічного утримання. Згідно змісту вказаного правочину, відчужувач передала у власність, а набувач отримала у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язалась забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору. Перед цим, 06.07.2017 року ОСОБА_7 склала заповіт, зареєстрований у спадковому реєстрі за № 60892374, згідно з яким заповіла своє майно, на випадок своєї смерті, ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Після укладання договору довічного утримання фактично була порушена воля ОСОБА_7 та квартира стаоа спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Ініціатором укладання договору довічного утримання був колишній чоловік позивача ОСОБА_5 , який запевнив ОСОБА_7 та ОСОБА_1 про необхідність укладання даного договору.

20.12.2022 року Дніпропетровським апеляційним судом по справі 202/1358/22 було винесено постанову, якою скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2022 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 відмовлено повністю, та за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що ОСОБА_7 помилилася щодо правової природи договору довічного утримання через неправильне сприйняття стороною правочину, істотних умов правочину, що вплинула на їх волевиявлення.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2023 року відкрито провадження по справі.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

08.06.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що договір довічного утримання від 20.10.2017 року був укладений відчужувачем ОСОБА_7 свідомо, з однозначним розумінням природи правочину та правових наслідків, за весь час дії договору жодна зі сторін не виявила намірів щодо його розірвання, усі умови договору виконані сторонами у повному обсязі - відчужувач отримала довічний догляд та поховання, а набувач, у свою чергу, право власності на нерухоме майно. Твердження позивача щодо того, що ОСОБА_7 помилилася при укладанні правочину, є необгрунтованим припущенням та спробою позбавити свого колишнього чоловіка - ОСОБА_5 законного права власності на частину у спільному майні подружжя. Просить застосувати строк позовної давності.

23.07.2023 року до суду найшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що позивач зрозуміла про ОСОБА_7 помилилася щодо правової природи договору тільки після винесення Дніпровським апеляційним судом постанови віл 20.12.2022 року про скасування рішення Індустріального районного суду м Дніпропетровська від 19.08.2022 року та зазначає що немає правових підстав для застосування строку позовної давності.

26.07.2023 року судом отримано заперечення на відповідь на відзив у яких просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю та пропущенням строку позовної давності.

Допитана у якості свідка ОСОБА_8 надала пояснення, що спірна квартира повинна була належати тільки ОСОБА_1

ОСОБА_9 у судовому засіданні повідомив, що він за проханням відповідача надавав допомогу ОСОБА_7 , а саме допомагав доправити лікаря до останньої. Окрім цього зазначив, що відповідач фактично купував продукти ОСОБА_7 , адже позивач часто була безробітною та не мала змоги купувати.

Свідок ОСОБА_10 надав пояснення, що квартира, зазначено позивачем, повинна була дістатися саме позивачу. З приводу ОСОБА_7 зазначив, що вона розумілась на своїх діях, проте за станом здоров`я потребувала стороннього догляду.

Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

20.10.2017 року між ОСОБА_7 , яка є відчужувачем, та ОСОБА_1 , як набувачем, укладено договір довічного утримання. Згідно змісту вказаного правочину, відчужувач передала у власність, а набувач отримала у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язалась забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору. Перед цим, 06.07.2017 року ОСОБА_7 склала заповіт, зареєстрований у спадковому реєстрі за № 60892374, згідно з яким заповіла своє майно, на випадок своєї смерті, ОСОБА_1 .

20.12.2022 року Дніпропетровським апеляційним судом по справі 202/1358/22 було винесено постанову, якою скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2022 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 відмовлено повністю, та за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір, суд враховує наступні положення законодавства, що регулює спірні правовідносини.

У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

Частиною першою стати 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що сторонами договору довічного утримання виконано його вимоги у повному обсязі та заперечень щодо його недійсності не виникало протягом цього часу.

Як зазначає позивач, остання вважає, що ОСОБА_7 помилилася щодо правової природи договору довічного утримання через неправильне сприйняття стороною правочину, істотних умов правочину, що вплинуло на волевиявлення сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Для визнання договору довічного утримання недійсним, позивач повинна довести наявність помилки ОСОБА_7 на час вчинення правочину.

Однак, жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цих обставин, суду надано не було.

Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, суд звертає увагу на наступні норми закону.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

За змістом статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За змістом статті 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Стаття 267 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У зв`язку з тим, що судом встановлено необгрунтованість заявлених позовних вимог та позивачем не доведено інше, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, а тому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеності позивачем заявлених вимог.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л.Г. про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня підписання його повного тексту.

Суддя Д.А. Ісаєва