Справа № 489/4819/21
Номер провадження 2/489/198/23
РІШЕННЯ

Іменем України

14 липня 2023 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

представника позивача Українець С. В., представника відповідача 3 Білецької О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Миколаївської обласної прокуратури (далі - відповідач 1), Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач 2), Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - відповідач 3), Державної казначейської служби України (далі - відповідач 4) про відшкодування моральної (немайнової) шкоди

встановив

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26.12.2011 відносно нього, як директора відділення №41 АБ «Факторіал Банк» було відкрито кримінальне провадження за фактом вчинення у грудні 2007 року злочинів, передбачених ч.3 ст. 365, ч.2 ст. 366 КК України. 21.02.2012 та 18.04.2012 ОСОБА_1 було затримано в порядку ст. 115 КПК України (у редакції 1960 року), допитано в якості підозрюваного, обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, 26.03.2012 та 05.07.2012 оголошено обвинувачення, проведені обшуки, накладено арешт на майно та 16.07.2012 в.о. прокурора Заводського району м. Миколаєва затвердив обвинувальний висновок відносно ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.27 ч.2 ст. 364-1, ч.2 ст. 27 ч.2 ст. 366, ст. 231 КК України, і направив до суду. Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.05.2015 кримінальна справа стосовно ОСОБА_1 та інших осіб за клопотанням сторони обвинувачення була повернена прокурору Заводського району м. Миколаєва для проведення додаткового розслідування з мотивів неповноти досудового слідства. 05.06.2015 слідчим СВ Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002915 внесені відомості щодо вчинення директором відділення №41 АБ «Факторіал Банк» ОСОБА_1 та іншими особами кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364-1, ч.2 ст.192, ч.1 ст. 366, ст. 231 КК України і кримінальне провадження за вказаними фактами знаходиться у провадженні слідчих поліції до цього часу. З часу обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, постанова про обрання цього запобіжного заходу не скасована та не змінена ні слідчим ні прокурором і до позивача до цього часу застосовано вказаний запобіжний захід. Враховуючи, що діючий Кримінальний процесуальний кодекс України (далі - КПК України) набрав чинності 20.11.2012, ні слідчим ні прокурором не скасовано ОСОБА_1 обраний запобіжний захід, який вже не передбачений чинним КПК України, не повідомлено про підозру, не скасовано постанову про арешт майна. У зв`язку з цим у процесі додаткового розслідування позивач зберігає за собою всі права та виконує обов`язки обвинуваченого згідно з ст. 43 КПК України (в редакції 1960 року), та крім того, має права та несе обов`язки підозрюваного відповідно до ст. 42 діючого КПК України.

Позивач вважає, що слідчі допустили не лише неповноту попереднього розслідування, що потягло за собою повернення кримінальної справи на додаткове розслідування, але й відмовилися від виконання свого обов`язку з розслідування кримінального провадження після прийняття його до додаткового розслідування. За шість з половиною років знаходження кримінального провадження у слідчих поліції, ними не вчинено жодної слідчої дії. Крім того, протягом п`яти з половиною місяців слідчі та прокурори приховували свою бездіяльність шляхом вчинення перешкод законній діяльності захисника та невиконання судового рішення (не надавали можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження). Відповідачі ігнорують право позивача, як учасника кримінального провадження, на швидке, повне та неупереджене розслідування стосовно нього, закриття кримінального провадження або судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 , отримання достовірної інформації щодо розслідування та виконання рішень суду.

В позовній заяві позивач зазначив, що 21.02.2012 слідчим прокуратури його було безпідставно затримано та поміщено до ізолятора тимчасового тримання, де знаходився добу і був звільнений лише за умови виконання вимоги слідчого визнати свою вину у злочинах, які не вчиняв. Після того як позивач намагався довести свою невинуватість, його 18.04.2012 було вдруге безпідставно затримано і ОСОБА_1 перебував під вартою до 28.04.2021 та був звільнений за умови визнання своєї вини у кримінальному правопорушенні, яке не вчиняв. Зазначені обставини позивач вважає жорстокими та такими, що принижують його гідність, вчиненими службовою особою сторони обвинувачення. Такі дії не лише принизили та свідчать про неповагу, але й викликали почуття страху, стурбованості та неповноцінності, наслідком яких стали душевні страждання та тривалий злам спротиву обвинуваченню. Крім того, у зв`язку з обранням 05.07.2012 відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, останній позбавлений можливості вільно обирати місце мешкання та роботи як за межами міста Миколаєва, так і за межами України. Також, притягнення позивача до кримінальної відповідальності одним із наслідків мало обмеження можливості реалізувати своє право на обрання роду занять за фахом та досвідом роботи, оскільки більшість банківських установ відмовляли у прийнятті на роботу.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди, позивач виходив з наступного. Кожен день неефективного розслідування кримінальної справи/кримінального провадження щодо нього, він вважає моральною шкодою та оцінює у розмірі 30 грн, тому за 3495 днів неефективного розслідування позивачу заподіяно моральної шкоди на 104850 грн. Моральну шкоду, заподіяну слідчим прокуратури за кожен день перебування в ізоляторі тимчасового тримання, ОСОБА_1 оцінив 1000 грн., що за 11 діб арешту становить 11000 грн. Моральну шкоду, спричинену наданням прокурорами неправдивої інформації, що підриває довіру позивача до держави позивач оцінив в 5000 грн. Моральну шкоду, спричинену посадовими особами органів прокуратури області та Генеральним прокурором у зв`язку зі зневагою та умисним невиконанням ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.11.2020, якою встановлено строк на проведення процесуальних дій, необхідних і достатніх для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні та, у зв`язку з цим, безпідставною відмовою в задоволенні клопотань позивача про закриття кримінального провадження, останній оцінив в 5000 грн. Порушення органами досудового розслідування та прокуратури області прав ОСОБА_1 на вільне пересування, вибір місця проживання, вільне залишення території України та втручання в особисте та сімейне життя позивача, останній оцінив в 35000 грн. За таких обставин, позивач просить відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в загальному розмірі 160850 грн.

Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник відповідача 1 в судове засідання 14.07.2021 не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, подав до суду відзив. В судовому засіданні 11.07.2023 надав пояснення та просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. У відзиві зазначив, що у позивача не виникло права на відшкодування моральної шкоди. Безпідставним є посилання позивача, як на підставу для відшкодування шкоди, на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.11.2020, якою встановлено строк на проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Окремою формою судової діяльності відповідно до КПК України 2012 року є судовий контроль, який реалізує слідчий суддя, за додержанням законів органами досудового розслідування та прокурором. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Натомість, позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, а сам по собі факт притягнення його до кримінальної відповідальності, не є безумовною підставою для стягнення шкоди без установлення всіх складових елементів, необхідних для цивільно-правової відповідальності. Також, позивач не надав доказів від компетентних органів прокуратури вищого рівня або судових рішень щодо порушення слідчим або прокурором вимог закону, в тому числі і розумних строків, і якими було б встановлено факт невиконання або неналежного виконання службових обов`язків під час досудового розслідування та притягнення цих осіб до відповідальності, передбаченої чинним законодавством. Тому, представник відповідача 1 вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, подав до суду відзив. У відзиві зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Офісом Генерального прокурора процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні не здійснюється, відповідно будь-які процесуальні дії не вчинялись. Крім того, законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Оскарження позивачем до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Посилання позивача як на підставу для відшкодування моральної шкоди на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.11.2020, якою встановлено строк на проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні є необґрунтованим. Крім того, ОСОБА_1 не зазначив про порушення законодавчих актів та не надав доказів таких порушень, що вчинені Офісом Генерального прокурора, тому представник відповідача 2 вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача 3 в судове засідання заперечила проти задоволення позовних вимог, просила відмовити в позові. У відзиві зазначив, що ОСОБА_1 не надав доказів перелічених випадків визначених ст. 23 ЦК України, з якими закон пов`язує моральну шкоду. ОСОБА_1 не надав доказів незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності. Захисником ОСОБА_1 неодноразово оскаржувались дії слідчого по невиконанню клопотань захисника про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, але такі обставини не можна розцінювати як протиправну поведінку органів державної влади відносно позивача, бо це є процесуальним рішенням посадової особи за внутрішнім переконанням та приймалось за наслідками розслідування кримінального провадження. Відповідальність по деліктному правопорушенню, що є предметом даного позову виникає тільки на підставі преюдиціального факту, тобто наявності судового рішення про існування протиправної поведінки правопорушника. Позивач вказує на тривалу бездіяльність слідчих та невжиття жодних дій до закриття кримінального провадження, а також непогодження із обраним запобіжним заходом та його тривалістю. Вказані обставини вирішуються в рамках кримінального процесуального законодавства, що не може бути предметом дослідження у рамках цивільного процесуального судочинства. Жодним судовим рішенням не визнано незаконності застосування запобіжного заходу та незаконності пред`явлення обвинувачення. ОСОБА_1 жодного разу не звертався до слідчого за дозволом виїхати за межі міста чи залишити у будь-який час своє місце проживання, що вказує про те, що у нього такої необхідності не було. Після повернення кримінальної справи із Ленінського районного суду м. Миколаєва за обвинуваченням ОСОБА_1 , якому обирався запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, на додаткове розслідування, будь-який інший запобіжний захід ОСОБА_1 після внесення відомостей до ЄРДР не обирався. Згідно чинного КПК України такий запобіжний захід як підписка про невиїзд взагалі відсутній. Арешт майна на досудовому слідстві, для забезпечення майбутнього цивільного позову, накладався ще у 2012 році. Після повернення справи на додаткове розслідування з 2015 року він також не має юридичної сили. Представник відповідача 3 вважає, що позивачем не доведено незаконності дій відповідачів, розміру і характеру моральної шкоди, причинного зв`язку між діями органів досудового розслідування і своєю хворобою, та не надано доказів про відмову роботодавців йому у працевлаштуванні у зв`язку із наявністю кримінального провадження, тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Представник відповідача 4 в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, подав до суду відзив. У відзиві зазначив, що просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Представник відповідача 4 вважає, що підстави для відшкодування шкоди з державного бюджету відсутні та розмір моральної шкоди є надуманим, визначеним позивачем без урахування засад розумності, виваженості, не відповідає характеру немайнових втрат та обсягу моральних страждань.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до копії постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.05.2015 кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2 (за ч.2 ст. 27 ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 27 ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 27 ч.2 ст. 364-1, ч.2 ст. 27 ст. 231, ч.2 ст. 192 КК України), ОСОБА_3 (за ч.2 ст. 27 ч.2 ст. 191, ч.2 ст. 27 ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 27 ч.2 ст. 364-1, ч.2 ст. 27 ст. 231, ч.2 ст. 192 КК України), ОСОБА_1 (за ч.2 ст. 27 ч.2 ст. 364-1, ч.2 ст. 27 ч.2 ст. 192, ч.2 ст. 27 ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 27 ст. 231 КК України), ОСОБА_4 (за ч.2 ст. 367 КК України), ОСОБА_5 (за ч.2 ст. 367 КК України) повернуто прокурору Заводського району м. Миколаєва для проведення додаткового розслідування з мотивів неповноти досудового слідства, яка не може бути усунена в судовому засіданні, в ході якого провести необхідні слідчо-оперативні заходи, направлені на повне і всебічне дослідження всіх обставин по справі, які підтверджують або навпаки заперечують причетність обвинувачених до злочинів, в скоєнні яких вони обвинувачуються.

21.02.2012 ОСОБА_1 було затримано, що підтверджується протоколом затримання підозрюваного у вчиненні правопорушення і роз`яснення йому процесуальних прав. 22.02.2012 ОСОБА_1 було звільнено відповідно, що вбачається з копії постанови про звільнення затриманого з ізолятору тимчасового тримання.

18.04.2012 ОСОБА_1 було затримано, що підтверджується протоколом затримання підозрюваного у вчиненні правопорушення і роз`яснення йому процесуальних прав.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.04.2012 ОСОБА_1 було продовжено строк затримання до 10 діб.

05.07.2012 ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Постановою старшого слідчого прокуратури Заводського району м. Миколаєва Рудого Я.І. від 18.04.2012 накладено арешт на все майно ОСОБА_1 .

Відповідно до копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2038/208 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у Лікарні швидкої медичної допомоги м. Миколаєва у період з 02.03.2012 по 05.03.2012 із діагнозом забій та розтягування шийного відділу - хребта, корінковий та больовий синдром, синдром хребетної артерії.

27.03.2018, 05.06.2018 ОСОБА_1 звертався до керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 Левицького Д.І. зі скаргами на недотримання розумних строків прокурором під час досудового розслідування.

Заступником керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 К. Мерімеріним постановою від 30.03.2018 відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на недотримання розумних строків прокурором у кримінальному провадженні.

Згідно з копією ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.05.2018 зобов`язано керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 розглянути скаргу ОСОБА_1 від 27.03.2018 на недотримання розумних строків прокурором під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002915, у відповідності до вимог ст. 308 КПК України, та письмово повідомити ОСОБА_1 про результати її розгляду.

Заступником керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 К. Мерімеріним постановою від 07.06.2018 відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на недотримання розумних строків прокурором у кримінальному провадженні.

Крім того, ОСОБА_1 26.06.2018 звертався зі скаргою до прокурора Миколаївської області Дунаса Т.О. на невжиття заходів до недотримання розумних строків Миколаївською місцевою прокуратурою №1 під час досудового розслідування.

Захисник ОСОБА_1 08.01.2019 звертався зі скаргою до слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва на постанову прокурора про відмову у задоволенні скарги на недотримання розумних строків прокурором під час досудового розслідування; 10.05.2019 - до слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва зі скаргою на бездіяльність керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1.

Відповідно до копії ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.03.2019 постанову заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 К. Мерімеріна від 07.06.2018 про відмову у задоволенні скарги по кримінальному провадженні №0002915 скасовано.

Згідно з копією ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.07.2019 зобов`язано керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 розглянути скаргу ОСОБА_1 на недотримання розумних строків прокурором під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002915, у відповідності до вимог ч.2 ст. 308 КПК України, та письмово повідомити ОСОБА_1 про результати її розгляду.

Відповідно до копії ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.01.2020 зобов`язано прокуратуру Миколаївської області внести відомості до ЄРДР з поданої 27.11.2019 адвокатом Зінченко Ю.В. в інтересах ОСОБА_1 заяви про вчинене кримінальне правопорушення та розпочати досудове розслідування.

24.02.2020 до ЄРДР внесено відомості за №0000021 за фактом грубого порушення права на захист керівництвом Миколаївської місцевої прокуратури №1 з попередньою правовою кваліфікацією ч.1 ст. 374 КК України. Крім того, 24.02.2020 до ЄРДР внесено відомості за №0000023 за фактом невиконання рішення суду керівництвом Миколаївської місцевої прокуратури №1 з попередньою правовою кваліфікацією за ч.3 ст. 382 КК України.

Згідно з копією ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.10.2019 зобов'язано уповноважених осіб прокуратури Миколаївської області забезпечити внесення до ЄРДР відомостей, викладених в заяві адвоката Зінченка Ю.В. від 19.02.2020 про вчинення кримінальних правопорушень.

З повідомлення від 04.12.2020 вбачається, що Миколаївською обласною прокуратурою до ЄРДР за №0000067 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 397 КК України та за №0000068 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 382 КК України.

Відповідно до копії ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.11.2020 встановлено строк на проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування кримінальному провадженні №0002915 від 05.06.2015, який не може перевищувати 3 місяці.

Постановою прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 І. Прохорчук від 10.03.2021 відмовлено у задоволенні клопотання захисника Зінченка Ю.В. про закриття кримінального провадження №0002915 від 05.06.2015.

Згідно з копією ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.03.2021 відмовлено у відкритті провадження за скаргою захисника ОСОБА_1 адвоката Зінченка Ю.В. на постанову прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 про відмову в задоволенні клопотання захисника Зінченка Ю.В. про закриття кримінального провадження №0002915 від 05.06.2015.

Відповідно до постанови в.о. заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва Цибулькіна В.С. від 21.05.2021 у задоволенні клопотання захисника Зінченка Ю.В. про закриття кримінального провадження №0002915 від 05.06.2015 відмовлено.

Постановою слідчого СВ Миколаївського РУП ГУНА в Миколаївській області Чулуп К.С. від 02.07.2021 клопотання адвоката Зінченко Ю.В. задоволено, постановлено надати для ознайомлення Зінченку Ю.В. матеріали кримінального провадження №0002915, дату та час якого узгодити зі слідчим.

З довідки у кримінальному провадженні №0002915, яка складена в.о. слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області Т. Ковтун та надана заступником начальника Слідчого управління ГУНП В Миколаївській області Г. Яворським від 16.08.2021, вбачається, що під час досудового розслідування було виконано слідчі дії та прийнято слідчі рішення у кількості 298 штук. Рішення щодо закінчення кримінального провадження у формі закриття, а також скасування вказаного рішення слідчим не приймались. З 05.06.2015 ОСОБА_1 не є учасником кримінального провадження та не має статусу підозрюваного, обвинуваченого, запобіжні заходи відносно ОСОБА_1 не обирались. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд обирався ОСОБА_1 лише 05.07.2012 під час проведення досудового розслідування кримінальної справи №12530023, який діяв до направлення вказаної кримінальної справи до суду з обвинувальним висновком. Під час розгляду кримінальної справи у судовому засіданні, будь-який запобіжний захід до ОСОБА_1 не обирався. Щодо невиконання ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.11.2020 про закінчення досудового розслідування кримінального провадження та направлення його до суду, то не можливо встановити точний розмір матеріальних збитків у зв'язку з відсутністю свідків та потерпілих, яким спричинено матеріальні збитки. З 05.06.2015 ОСОБА_1 із заяви про дозвіл виїзду за межі м. Миколаєва до слідчого не звертався. Відомості про повернення будь-якого майна, належного ОСОБА_1 у матеріалах кримінального провадження відсутні.

Відповідно до статті 56 Конституції України, ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з положеннями ст. 1174, ч.ч. 1, 2 ст. 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Моральна шкода відшкодовується: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2)якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.ч.1, 2 ст. 1176 ЦК України).

В п. 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Згідно з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справа про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 (далі - ППВСУ №4 від 31.03.1995) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

В п. 9 ППВСУ №4 від 31.03.1995 зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 641/7772/17 від 01.04.2020 в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №464/3789/17 від 10.04.2019).

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою (постанова Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 638/12794/16-ц від 25.03.2020).

Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 522/11325/16-ц від 26.08.2020 якщо в відповідному законі чи іншому нормативному акті зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Суд враховує, що для стягнення з відповідачів компенсації моральної шкоди саме позивач зобов`язаний довести наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювачів, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювачів та вини останніх в її заподіянні, але ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та моральною шкодою. Доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися прокурорами та слідчими у кримінальному провадженні, натомість у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення його особистих немайнових прав, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідачів моральної шкоди.

Позивачем не надано будь-якого судового рішення в якому було б встановлено наявність вини хоча б одного слідчого чи прокурора, який здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002915 від 05.06.2015. Саме по собі застосування запобіжного заходу, заходу забезпечення кримінального провадження, тривале розслідування кримінального провадження, відмова в задоволенні клопотань позивача про закриття кримінального провадження, невиконання ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.11.2020, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчих чи прокурорів не свідчить про незаконність їх діяльності та не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Слідчі та прокурори приймали процесуальні рішення у кримінальному провадженні керуючись внутрішнім переконанням та оскарження їх рішень, дій, бездіяльності в порядку ст. 303 КПК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Крім того, при оскарженні позивачем до суду таких рішень, дій, бездіяльності, слідчими суддями були поновлені права позивача, зокрема, зобов`язано розглянути скаргу ОСОБА_1 на недотримання розумних строків, зобов`язано уповноважених осіб прокуратури забезпечити внесення до ЄРДР відомостей, викладених в заяві про вчинення кримінальних правопорушень.

Також, позивачем не надано до суду докази заподіяння моральної шкоди, спричиненої наданням прокурорами неправдивої інформації, що підриває довіру до держави, зокрема, не зазначено яка саме неправдива інформація та достовірні джерела, які вказують на її неправдивість.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що порушено його права на вільне пересування, вибір місця проживання, вільне залишення території України та втручання в особисте та сімейне життя, але він жодного разу не звертався до слідчого за дозволом виїхати за межі міста чи закордон, не цікавився чи дійсно до нього досі застосовано такий запобіжний захід як підписка про невиїзд, який не передбачений діючим законодавством. Щодо застосування арешту майна, то останній накладався ще у 2012 році і після повернення справи на додаткове розслідування з 2015 року більше не накладався.

ОСОБА_1 надав до суду копію виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2038/208 про те, що він знаходився на стаціонарному лікуванні у Лікарні швидкої медичної допомоги м. Миколаєва у період з 02.03.2012 по 05.03.2012 із діагнозом забій та розтягування шийного відділу - хребта, корінковий та больовий синдром, синдром хребетної артерії, але даний період не співпадає з часом його затримання (з 21.02.2012 по 22.02.2012 та з 18.04.2012 по 28.04.2012). З моменту його першого звільнення (22.02.2012) по дату початку стаціонарного лікування (02.03.2012) минуло більше тижня і позивачем не надано доказів того, що потрапляння до лікарні на стаціонарне лікування відбулося саме внаслідок жорстокого поводження під час знаходження в ізоляторі тимчасового тримання.

Позивачем також не надано доказів того, що роботодавці дійсно йому відмовляли у працевлаштуванні саме на тій підставі, що здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002915 від 05.06.2015.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є не обґрунтованими, не підтвердженими належними, достатніми доказами, тому в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі.

Згідно з ст. 141 ЦПК України у зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідачів на користь позивача не стягуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2-13, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач 1: Миколаївська обласна прокуратура, , адреса: 54030, м. Миколаїв, вул. Спаська, 28.

Відповідач 2: Офіс Генерального прокурора, , адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15.

Відповідач 3: Головне управління Національної поліції в Миколаївській області, , адреса: 54001, м. Миколаїв, вул. Декабристів, 5.

Відповідач 4 : Державна казначейська служба України, , адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 14.07.2023.

Суддя В. В. Кокорєв