Номер провадження: 22-ц/813/339/23
Справа № 522/3912/16-ц
Головуючий у першій інстанції Єршова Л.С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: адвоката відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим,-

в с т а н о в и в:

04 вересня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» ( далі ПАТ Укрсоцбанк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_1 про стягнення у солідарному порядку заборгованості за договором кредиту №674-ф.03.7/89 від 28.12.2007 в загальному розмірі 36 650,88 дол США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ (21,7141 грн за 1,00 дол США) станом на 05 серпня 2015 року становить 795 842,09 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 28 грудня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір №674-ф.03.7/89 за умовами якого банк надав позичальнику 29 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом у розмірі 12,25% річних на строк до 27 грудня 2032 року.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №674-ф.03.7/89 від 28 грудня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру, загальною площею 45,69 кв.м, що знаходиться на 6 поверсі та будується за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою своєчасного та належного виконання умов кредитного договору №674-ф.03.7/89 від 28.12.2007 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №07-15/1838, за яким поручитель зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Неналежне виконання взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка станом на 05 серпня 2015 року становить 36 650,88 доларів США (курс НБУ станом на 1 долар США = 21,7141 грн.), з якої: 28 160,80 дол США сума заборгованості за кредитом, 8 490,08 доларів США сума заборгованості за відсотками, яку позивач просить стягнути на свою користь солідарно з відповідачів.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки припиненим. На обґрунтування зустрічних позовних вимог послався на те, що договір поруки припинив свою дію, оскільки кредитор протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням не пред`явив вимоги до нього як до поручителя. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати поруку припиненою.

05 червня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» надав до суду відзив на зустрічний позов ОСОБА_1 , у якому заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що договір поруки діє до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором, що передбачено самим договором поруки, який згідно зі ст. 526 ЦК України повинен виконуватися належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 09 липня 2018 року надала до суду відзив на первісний позов ПАТ «Укрсоцбанк», у якому, заперечуючи проти позову, посилалась на те, що 28 грудня 2007 року між нею та банком було укладено договір кредиту, згідно умов якого їй були надані грошові кошти на цілі фінансування інвестування житла на підставі договору про співробітництво щодо інвестування будівництва жилого будинку від 13 січня 2006 року, укладеного між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Чорномор`є Плюс» в загальній сумі 29 000,00 дол США, які після підписання кредитного договору були конвертовані і перераховані на розрахунковий рахунок ТОВ «Чорномор`є Плюс» в сумі 146 450,00 грн. Відповідач зазначала, що з моменту укладення кредитного договору вона належним чином виконувала свої зобов`язання, вчасно щомісячно сплачувала суму ануїтетного платежу в розмірі 314,69 дол. США й у загальному розмірі сплатила 14485,49 дол. США. Проте, з причин невиконання ТОВ «Чорномор`є Плюс» умов договору інвестування вона припинила виплату банку ануїтетних платежів за кредитним договором у зв`язку із істотною зміною обставин, про що письмово повідомила банк. Вона вважає, що належним відповідачем у справі є ТОВ «Чорномор`є Плюс». Крім того, Банк після першої несплати позичальником установленого платежу знав про порушення, мав змогу звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості за Кредитним договором, але своїм правом не скористався, у зв`язку з чим пропустив позовному давність.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року за заявою представника позивача у зв`язку зі зміною назви було замінено позивача з ПАТ «Укрсоцбанк» на належного Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» ( далі АТ «Укрсоцбанк».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року було задоволено заяву представника АТ «Альфа-Банк» Петренко С.В. та замінено позивача АТ «Укрсоцбанк» по цивільній справі №522/3912/16-ц за первісним позовом АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на його правонаступника АТ «Альфа-Банк» (, МФО 300346, п/р №IBAN НОМЕР_1 , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100) та залучено його до участі у справі; замінено відповідача АТ «Укрсоцбанк» по цивільній справі №522/3912/16-ц за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (, МФО 300346, п/р №IBAN НОМЕР_1 , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100) та залучено його до участі у справі.

Представник позивача АТ «Альфа-Банк» у судове засіданні не з`явився, надав заяву, у якій позов підтримав в повному обсязі та просив слухати справу за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, її представник ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у первісному позові та задовольнити зустрічний позов.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року позовну заяву Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь АТ «Альфа-Банк» (, МФО 300346, п/р №IBAN НОМЕР_1 , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100) заборгованість за кредитним договором № 674-ф.03.7/89 від 28.12.2007 у загальному розмірі 36 650,88 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ (21,7141 грн за 1,00 дол США) на 05 серпня 2015 року становить 795 842,09 грн (сімсот дев`яносто п`ять тисяч вісімсот сорок дві гривні 09 коп) та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

У задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до неї відмовити за пропуском строку позовної давності, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Сторони про розгляд справи сповіщались неодноразово належним чином та завчасно.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції в частині первісного позову АТ «Альфа-Банк» постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Отже, в апеляційному порядку переглядається рішення суду першої інстанції в частині задоволеного первісного позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України)

Згідно зі статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк», як кредитором, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір кредиту, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 29 000,00 дол. США зі сплатою за користування кредитом у розмірі 12,25 % річних на строк до 27 грудня 2032 року, які після укладення кредитного договору були конвертовані і перераховані позивачем на рахунок третьої особи ТОВ «Чорномор`є Плюс» в сумі 146 450,00 грн, з яким позивач уклала 13 січня 2006 року договір про співробітництво з інвестування будівництва однокімнатної квартири зі строком будівництва та здачі житлового будинку в експлуатацію в 2-му кварталі 2008 року.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2012 року, розірвано договір від 13 січня 2006 року про співробітництво з інвестування будівництва житлового будинку між ОСОБА_1 та ТОВ «Чорномор`є Плюс», для якого надавались кредитні кошти. При цьому, судом стягнуто з ТОВ «Чорномор`є Плюс» на користь ОСОБА_1 173050 грн. 87 коп. ПАТ «Укрсоцбанк» не було стороною інвестиційного договору.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №674-ф.03.7/89 від 28.12.2007 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру, загальною площею 45,69 кв.м, що знаходиться на 6 поверсі та будується за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою своєчасного та належного виконання кредитного договору №674-ф.03.7/89 від 28.12.2007 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №07-15/1838, за яким поручитель зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Згідно із п. 4.3 кредитного договору, у разі порушення позичальником вимог п.п. 3.3.2-3.3.17 цього Договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредиторові штраф у розмірі 3 (три) процента від суми кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, за кожний випадок.

Неналежне виконання взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка станом на 05 серпня 2015 року становить 36 650,88 доларів США (курс НБУ станом на 1 долар США = 21,7141 грн), з якої: 28 160,80 доларів США сума заборгованості за кредитом, 8 490,08 доларів США сума заборгованості за відсотками, яку позивач просить стягнути на свою користь солідарно з відповідачів.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Як вбачається з матеріалів справи, боржник ОСОБА_1 , а відтак і поручитель ОСОБА_1 , первинно взяли на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами в строк до 27 грудня 2032 року, сплачуючи її частинами не менш як 314,69 дол США по 28-ме число кожного місяця.

Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Саме таку правову позицію було висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 червня 2018 року у справі №14-145цс18.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як вбачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 28 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Крім того, при застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред`явлення вимоги» та «пред`явлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що заборгованість, яку може бути стягнуто солідарно з боржника і поручителя обліковується за період з квітня 2011 року по серпень 2015 року.

Однак, вказані позовні вимоги до поручителя ОСОБА_1 суд задовольнити не може, оскільки відповідно до вимог ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України, позивачем не було надано доказів (а саме розрахунку заборгованості) в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням.

Тому, на підставі наведеного, суд дійшов висновку про необхідність відмови позивачу в задоволенні позову до поручителя ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Отже, підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою, відсутні.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Безпідставними є і доводи ОСОБА_1 про порушення строків позовної давності, оскільки з даним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду, згідно штемпелю 04.09.2015, а кредитний договір, сплата за яким передбачена окремими ануїтетними платежами, укладений строком до 27.12.2032, то позивач звернувся в межах строку позовної давності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню на підставі ст. ст. 526, 527, 530, 626, 625, 627, 629, 1049, 1050,1054 ЦК України шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором №674-ф.03.7/89 від 28.12.2007 у загальному розмірі 36 650,88 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ (21,7141 грн за 1,00 дол США) на 05 серпня 2015 року становить 795 842,09 грн (сімсот дев`яносто п`ять тисяч вісімсот сорок дві гривні 09 коп).

Посилання відповідачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову Банку до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не врахував, що Банк звернувся з позовом за захистом порушеного права з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем, Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те що відповідач ОСОБА_1 порушила умови договору кредиту і зобов`язана повернути заборгованість за кредитним договором №674-ф.03.7/89 від 28.12.2007 у загальному розмірі 36 650,88 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на 05 серпня 2015 року становить 795 842,09 грн.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Смирнов Андрій Ігоревич, неодноразово звертались до суду першої інстанції та апеляційної інстанції з заявами про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки стверджували, що останній ануїтетний платіж, визначений п. 1.1.1. кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 здійснила 28 жовтня 2011 року і протягом наступних 60 календарних днів позичальник не виконував обов`язки, передбачені пунктами 3.3.8, 3.3.9 кредитного договору, тому відповідно до пункту 4.5 договору строк користування кредитними коштами вважається таким, що сплив через 60 календарних днів, тобто 28 січня 2012 року.

Таким чином, з 29 січня 2012 року у Банка виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав, проте банк звернувся із позовом до суду до позичальника лише 04 вересня 2015 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, яка передбачена статтею 257 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що Банк звернувся до суду за захистом порушеного права в межах строку позовної давності.

Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Так після розірвання договору інвестування житла за рішенням суду від 28 листопада 2011 року та припинення сплати ануїтетного платіжу, визначеного п. 1.1.1. кредитного договору, 28 жовтня 2011 року, у вересні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про розірвання кредитного договору, посилаючись на те, що 28 грудня 2007 року між нею та банком було укладено договір кредиту, згідно умов якого їй були надані грошові кошти на цілі фінансування інвестування житла на підставі договору про співробітництво щодо інвестування будівництва жилого будинку від 13.01.2006, укладеного між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Чорномор`є Плюс» в загальній сумі 29 000 дол. США, які після підписання кредитного договору були конвертовані і перераховані на розрахунковий рахунок ТОВ «Чорномор`є Плюс» в сумі 146 450 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2016 року по справі №1522/22076/12, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2016 року та постановою Верховного Суду від 07 лютого 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору відмовлено.

Судами встановлено, що позивачу ОСОБА_1 було повернуто сплачені нею кошти за інвестиційним договором в розмірі 146 450 грн, але вона не повернула вказані кредитні кошти Банку.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З урахуванням наведених обставин справи, колегія суддів вважає, що відповідача ОСОБА_1 ухилення від виконання умов кредитного договору, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів Банка, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

Отже, Банк звернувся до суду з позовом за захистом порушеного права в межах встановленого законом строку позовної давності.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правовий висновок Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що позичальник, відповідач ОСОБА_1 , не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Тому права Банку були порушені і підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором №674-ф.03.7/89 від 28.12.2007 у загальному розмірі 36 650,88 дол США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на 05 серпня 2015 року становить 795 842,09 грн.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову Банка до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 219 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 07 липня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік