ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 грудня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 744/306/23

Головуючий у першій інстанції Смага С. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1067/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області у складі судді Смаги С.В. від 22 травня 2023 року, місце ухвалення рішення - смт. Семенівка, дата складення повного тексту рішення - 29 травня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , який навчається на заочній формі навчання, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, і до досягнення ним 23-х років; відповідно до вимог, передбачених п.1 ч.1 статті 367 ЦПК України, забезпечити негайне виконання судового рішення, в межах суми платежу за один місяць. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що з відповідачем ОСОБА_2 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2004 року по 28.12.2012 року. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 28.12.2012 року. Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син, ОСОБА_3 , який проживає разом із позивачем, і перебуває на утриманні матері. На даний час повнолітній син сторін спору продовжує навчання у Чернігівському національному технологічному університеті на факультеті Прикладна механіка. Технології машинобудування, комп`ютерні системи проектування. Позивач вказувала, що син не має змоги влаштуватись на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток. Крім того, сину необхідно фінансово забезпечити проїзд до даного навчального закладу з міста Семенівка Чернігівської області, оплатити проживання в місті Чернігові, та відповідні комунальні послуги, а також на інші цілі, необхідні для життя та навчання. Позивач зазначала, що вона сама зі своїх доходів не може повністю забезпечити повноцінне навчання сина та його утримання. За доводами позивача, відповідач офіційно не працює, але має стабільний заробіток, аліменти відповідач нікому не сплачує, стягнень за виконавчими документами не має, інших неповнолітніх дітей не має. Позивач стверджувала, що враховуючи те, що відповідач не є особою із інвалідністю, є працездатним, він зобов`язаний та має можливість утримувати сина - ОСОБА_3 , який продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги.

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 22.05.2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час його навчання у Національному університеті Чернігівська політехніка, в розмірі 1/5 (однієї п`ятої) частини його заробітку або іншого доходу, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто, з 27.03.2023 року, до закінчення навчання у Національному університеті Чернігівська політехніка, але не більше ніж до досягнення сином двадцяти трьох років. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 коп. Рішення в частині стягнення аліментів, в межах платежу за один місяць, допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 22.05.2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого нею позову у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 22.05.2023 року є таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що вона подавала до суду першої інстанції заяву про те, що вона тимчасово виїхала за межі постійного проживання, і просила здійснювати листування з нею через її електронну адресу. Натомість, суд першої інстанції направив копію оскаржуваного рішення рекомендованим листом за місцем її реєстрації, який вона отримати не могла, і з текстом оскаржуваного рішення суду вона змогла ознайомитися лише в ЄДРСР. Апелянт стверджує про суттєві недоліки щодо повідомлення її, як позивача, про повне рішення суду, і оприлюднення судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень не скасовує обов`язку суду вчасно направляти копії рішень учасникам справи. Доводи апеляційної скарги вказують про необґрунтованість рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 22.05.2023 року, на невідповідність його мотивувальної частини положенням ч.4 статті 265 ЦПК України. Апелянт зазначає, що нею було подано відповідь із запереченнями на відзив відповідача на поданий нею позов, проте, суд першої інстанції не прийняв до уваги її заперечень, чим порушив права ОСОБА_1 . За доводами апелянта, судом першої інстанції не розглянуто та не обґрунтовано її аргументів щодо: 1) пропуску стороною відповідача строку подачі відзиву на позовну заяву; 2) дня отримання відповідачем відзиву; 3) порушення вимог ЦПК України щодо направлення відповідачем на її адресу копії відзиву з усіма додатками до нього, якого позивач не отримувала взагалі, а писала відповідну заяву, щоб з ним ознайомитися за власної ініціативи, а не як передбачає ЦПК України; 4) залучення представника відповідача до справи; 5) правоздатності підпису відзиву на позовну заяву представником відповідача; 6)факту непідтвердження відповідними доказами про соціальний статус своїх батьків та їх хронічних захворювань. Доводи апеляційної скарги стверджують, що судом першої інстанції безпідставно було прийнято до уваги відзив відповідача на позовну заяву ОСОБА_1 , що призвело до звуження її прав. Доводи апеляційної скарги вказують, що при розгляді даної справи судом першої інстанції було порушено принцип рівності учасників справи та змагальності сторін, оскільки суд вибірково застосував у справі докази, надавши перевагу доказам відповідача при ухваленні рішення. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції прийняв до уваги непрацездатність та хронічні захворювання батьків відповідача, але не прийняв до уваги твердження позивача відносно того, що відповідач має у своєму розпорядженні дорогий автомобіль, яким хизувався сину, якому не хоче допомагати у навчанні, також суд першої інстанції не прийняв до уваги довідку про стан здоров`я сина та необхідні профілактичні процедури для його лікування. За доводами апелянта, всі її аргументи були проігноровані судом першої інстанції, чим порушено принцип рівності учасників справи та змагальності сторін. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи, при цьому, у мотивувальній частині рішення не навів всіх обставин справи та неправильно застосував статтю 182 Сімейного кодексу України, що призвело до необґрунтованого стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/5 частини заробітку щомісячно. Апелянт вважає. що відповідачем не доведено факту непрацездатності своїх батьків та наявність у них хронічних захворювань, крім того, дана обставина не звільняє відповідача від обов`язку надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину, який такої допомоги потребує. Посилання суду першої інстанції на те, що син сторін спору навчається заочно, а тому має можливість працювати, є безпідставним, оскільки можливість працювати є ще не самою працею, і дана обставина не звільняє батька від його обов`язку щодо сина. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано її доводи про те, що вона не має можливості самотужки забезпечити сина коштами на навчання, не враховано стан здоров`я дитини, який вимагає додаткових витрат на басейн та масаж; також судом не враховано, що у відповідача інших дітей немає, він є працездатним, і тому може заробляти відповідні кошти та утримувати належно свою дитину. Доводи апеляційної скарги стверджують, що судом першої інстанції не встановлено, де відповідач працює та звідки він отримує дохід на своє існування та утримання автомобіля.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 22.05.2023 року - залишити без змін. До відзиву відповідачем додано Відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 13.10.2013 року, з яких вбачається, що ОСОБА_2 за період з 1 кварталу 2022 року по 4 квартал 2022 року доходів не мав (а.с.136).

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 22.05.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони даного спору обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8), який та на даний час проживає разом зі своєю матір`ю - позивачем ОСОБА_1 . Шлюб між сторонами спору розірвано заочним рішенням Семенівського районного суду від 28.12.2012 року (а.с.5).

Повнолітній син позивача та відповідача ОСОБА_3 навчається у Національному університеті Чернігівська політехніка, є студентом першого курсу заочної форми навчання, що підтверджується копією довідки з навчального закладу №1501/2055 від 06.12.2022 року (а.с.11). Початок навчання: 01.10.2022 року. Дата закінчення навчання: 30.06.2027 року. Навчання за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно доводів позовної заяви, повнолітній ОСОБА_3 на даний час не має змоги влаштуватись на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток. При цьому, йому необхідно фінансово забезпечити проїзд до навчального закладу з міста Семенівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області, оплачувати проживання в місті Чернігові та відповідні комунальні послуги, а також на інші цілі, необхідні для життя та навчання. Позивач вказувала, що вона сама зі своїх доходів не може повністю забезпечити повноцінне навчання сина та його утримання.

Відповідач ОСОБА_2 має батьків, які є пенсіонерами за віком (а.с.36,37,38).

Матеріали справи містять в собі копію довідки ДУ Інститут травматології та ортопедії НАМН України від 24.04.2018 року №147037, відповідно до якої ОСОБА_3 звертався за консультацією (а.с.58).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 22.05.2023 року, частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції виходив із тих обставин, що відповідач є працездатною особою, зобов`язаний та має можливість утримувати сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги. При цьому, відповідач має непрацездатних батьків, які є пенсіонерами за віком, мають ряд хронічних захворювань, та потребують піклування і допомоги з боку сина. Судом першої інстанції також враховано, що повнолітній син сторін даного спору ОСОБА_3 є студентом заочної форми навчання, у зв`язку з чим має можливість працювати та заробляти собі на життя. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність стягнення з відповідача на корить позивача аліментів на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час його навчання у Національному університеті Чернігівська політехніка в розмірі 1/5 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто, з 27.03.2023 року, до закінчення навчання у Національному університеті Чернігівська політехніка, але не більше, ніж до досягнення сином двадцяти трьох років.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 22.05.2023 року про часткове задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову не узгоджуються із нормами матеріального і процесуального права, які регламентують спірні правовідносини, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції від 22.05.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 статті 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі статтею 200 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Тобто, на відміну від аліментів на неповнолітню дитину, при стягненні аліментів на дитину, яка досягла повноліття, необхідно враховувати, чи має батько можливість надання такого утримання.

Отже, розглядаючи позови про стягнення аліментів на повнолітніх дітей, суди мають встановити декілька юридичних фактів, зокрема: чи є дитина повнолітньою, чи продовжує вона навчатись, чи потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги, та чиє у відповідача матеріальна можливість таку допомогу надавати.

Стягуючи аліменти на повнолітню дитину, слід також мати на увазі, що з часу повноліття дитина стає працездатною та має фізичну можливість додатково здійснювати своє утримання за рахунок інших доходів, а тому слід з`ясовувати факт отримання повнолітньою дитиною іншого доходу ніж аліменти, зокрема доходу від орендної плати за земельний пай, стипендії тощо.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, із врахуванням вказаних норм матеріального права, встановивши документально підтверджені фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки повнолітній син сторін по справі ОСОБА_3 , який продовжує навчання, і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, проживає разом із позивачем, не працює, доходів не має, а відповідач офіційно ніде не працює, інших аліментних зобов`язань не має, стягнень за виконавчими документами з нього не проводиться, є особою працездатного віку, і тому зобов`язаний та має можливість утримувати свого повнолітнього сина, який продовжує навчання. Судом першої інстанції також враховано, що повнолітній син сторін спору ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є студентом заочної форми навчання, у зв`язку з чим має можливість працювати та заробляти собі на життя.

Повнолітній син позивача та відповідача ОСОБА_3 навчається у Національному університеті Чернігівська політехніка, є студентом першого курсу заочної форми навчання, що підтверджується копією довідки з навчального закладу №1501/2055 від 06.12.2022 року (а.с.11). Початок навчання: 01.10.2022 року. Дата закінчення навчання: 30.06.2027 року. Навчання за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідач ОСОБА_2 має батьків, які є пенсіонерами за віком (а.с.36,37,38).

За даних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, та відповідно, стягнув, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 27.03.2023 року, на період навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до закінчення навчання у Національному університеті Чернігівська політехніка, але не більше, ніж до досягнення сином двадцяти трьох років.

Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи, при цьому, у мотивувальній частині рішення не навів всіх обставин справи та неправильно застосував статтю 182 Сімейного кодексу України, що призвело до необґрунтованого стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/5 частини заробітку щомісячно. Апелянт вважає. що відповідачем не доведено факту непрацездатності своїх батьків, крім того, дана обставина не звільняє відповідача від обов`язку надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину, який такої допомоги потребує. Посилання суду першої інстанції на те, що син сторін спору навчається заочно, а тому має можливість працювати, є безпідставним, оскільки можливість працювати є ще не самою працею, і дана обставина не звільняє батька від його обов`язку щодо сина. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано її доводи про те, що вона не має можливості самотужки забезпечити сина коштами на навчання, не враховано стан здоров`я дитини, який вимагає додаткових витрат на басейн та масаж; також судом не враховано, що у відповідача інших дітей немає, він є працездатним, і тому може заробляти відповідні кошти та утримувати належно свою дитину. Доводи апеляційної скарги стверджують, що судом першої інстанції не встановлено, де відповідач працює та звідки він отримує дохід на своє існування та утримання автомобіля.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 22.05.2023 року, виходячи із наступного.

Апелянт зазначає, що відповідачем не доведено факту непрацездатності його батьків. Проте, поняття непрацездатні громадяни визначено у абзаці 17 статті 1 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року №1058-IV, відповідно до якого непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого Законом Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі, на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Оскільки батьки відповідача є пенсіонерами за віком (а.с.37,38), вони мають статус непрацездатних громадян відповідно до закону, незалежно від того, працюють вони чи ні, а тому доводити їх непрацездатність відповідач не повинен.

Також апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на те, що син сторін даного спору навчається заочно, і тому має можливість працювати та заробляти собі на життя, оскільки, як вважає апелянт, можливість працювати є ще не самою працею, і не звільняє батька від його обов`язку утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції не звільнив відповідача від обов`язку утримання свого повнолітнього сина, який продовжує навчання, визначеного приписами статті 199 Сімейного кодексу України. В контексті положень статті 200 Сімейного кодексу України, яка регламентує розмір аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, суд першої інстанції, при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, обґрунтовано прийняв до уваги, що син сторін спору є повнолітнім, доказів його непрацездатності матеріали справи не містять, ОСОБА_3 є студентом заочної форми навчання, у зв`язку з чим має можливість працювати та заробляти собі на життя.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів не враховано стан здоров`я повнолітнього ОСОБА_3 , який має потребу у витратах на басейн та масаж, не можуть бути підставою для скасування рішення першої інстанції від 22.05.2023 року, виходячи із наступного. Матеріали справи містять в собі копію довідки ДУ Інститут травматології та ортопедії НАМН України від 24.04.2018 року №147037, відповідно до якої ОСОБА_3 звертався за консультацією (а.с.58). Відповідних відомостей щодо проведених у 2018 році обстежень дана довідка в собі не містить, в ній лише зазначені певні рекомендації.

Відповідно до приписів статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали даної цивільної справи не містять в собі будь-яких доказів щодо виконання ОСОБА_3 вказаних у вищезазначеній довідці рекомендацій, та понесення у зв`язку з цим, відповідних витрат. Крім того, при зверненні до суду першої інстанції з даним позовом у березні 2023 року, позивачем не надано суду актуальних, у хронологічному розумінні, медичних документів щодо стану здоров`я повнолітнього сина ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги стверджують, що судом першої інстанції не встановлено, де відповідач працює та звідки він отримує дохід на своє існування та утримання автомобіля.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 22.05.2023 року, виходячи із наступного.

Відповідно до приписів ч.1,ч.2 статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як зазначала позивач у позовній заяві (а.с.1-3), відповідач офіційно ніде не працює, і як вбачається із доданих відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 13.10.2023 року, інформація щодо ОСОБА_2 за період з 1 кварталу 2022 року по 4 квартал 2022 року щодо джерел/сум нарахованого (виплаченого) доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків, відсутня.

Як вказував у відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , він офіційно не працює, має проблеми із працевлаштуванням, оскільки проживає на території Семенівської міської територіальної громади, яка віднесена до переліку територій можливих бойових дій, і тому відповідач має лише випадкові незначні підробітки (а.с.135). Копія відзиву із додатком відповідачем направлена позивачу (а.с.137).

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що вона подавала до суду першої інстанції заяву про те, що вона тимчасово виїхала за межі постійного проживання, і просила здійснювати листування з нею через її електронну адресу. Натомість, суд першої інстанції направив копію оскаржуваного рішення рекомендованим листом за місцем її реєстрації, який вона отримати не могла, і з текстом оскаржуваного рішення суду вона змогла ознайомитися лише в ЄДРСР. Апелянт стверджує про суттєві недоліки щодо повідомлення її, як позивача, про повне рішення суду, і оприлюднення судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень не скасовує обов`язку суду вчасно направляти копії рішень учасникам справи.

В контексті приписів ч.2 статті 376 ЦПК України, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 22.05.2023 року, оскільки обставини, на які посилається апелянт, не призвели до неправильного вирішення справи судом.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску стороною відповідача строку подання відзиву на позовну заяву до суду першої інстанції спростовуються матеріалами даної цивільної справи, оскільки, як вбачається із її матеріалів (а.с.23), 03.04.2023 року судом першої інстанції було постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви ОСОБА_1 до розгляду та відкриття провадження у справі; відповідачу було встановлено строк для подання відзиву на позову - 15 днів, з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відповідач ОСОБА_2 20.04.2023 року, згідно розписки (а.с.31), отримав копію позовної заяви із додатками. 24.04.2023 року (а.с.35) до суду першої інстанції надійшов відзив на позов ОСОБА_1 від представника відповідача - адвоката Голика Є.В., який представляв інтереси ОСОБА_2 на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 20.04.2023 року, серії СВ №1003664.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно необґрунтованості висновку суду першої інстанції у його мотивувальній частині, відносно того, що відповідач ОСОБА_2 має батьків, …які мають ряд хронічних захворювань…, оскільки вказані обставини не підтверджені жодними належними та достатніми, у розумінні приписів статей: 77,80 ЦПК України, доказами по справі. При цьому, необхідно зазначити, що вказаний висновок суду не впливає на правильність вирішення даного спору в цілому.

В іншій частині рішення суду першої інстанції від 22.05.2023 року підлягає залишенню без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків, які узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, при цьому, рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 22.05.2023 року необхідно змінити, виключивши із його мотивувальної частини посилання суду на те, що відповідач ОСОБА_2 має батьків, …які мають ряд хронічних захворювань….

В іншій частині рішення суду першої інстанції від 22.05.2023 року необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374; п.2 ч.1 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 22.05.2023 року, змінити, виключивши із його мотивувальної частини посилання суду на те, що відповідач ОСОБА_2 має батьків, … які мають ряд хронічних захворювань….

В іншій частині рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 22.05.2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 25.12.2023 року.

Головуючий: Судді: