Справа № 754/8465/19 Головуючий в суді І інстанції Саламон О.Б.
Провадження № 22-ц/824/1203/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Твердохліб В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - нотаріус Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Раїса Сергіївна, ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду ізвказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на спадкової квартири АДРЕСА_1 ; та 1/3 квартири АДРЕСА_2 .

Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка за життя не залишила заповіт.

Вказувала, що її батько, ОСОБА_5 на момент смерті ОСОБА_4 помер ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) і не встиг отримати обов`язкову частку у спадщині, а тому у відповідності до ст. 1266 ЦК України, вона є спадкоємцем першої черги за правом представлення після ОСОБА_4 .

Вказувала, що у червні 2018 року вона звернулася до нотаріуса Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині на спадкове майно, яке належало ОСОБА_4 .

Листом від 26.02.2019 року державний нотаріус повідомила, що іншим спадкоємцем - ОСОБА_1 (її дядьком) не надано оригінали правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності на вказане майно, тому видати свідоцтво є неможливим.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування право на 1/2 спадкового майна,а саме 1/3 квартири АДРЕСА_2 та стягнуто з відповідача понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 802 грн.У іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В подальшому, адвокат Гончарук М., який діє в інтересах позивача ОСОБА_2 , звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 60 000 грн.

Від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Яковенко К., надійшли заперечення на заяву.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Не погоджуючись із цими рішеннями, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Яковенко К.С., подав апеляційні скарги, в яких просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким направити справу на розгляд до Подільського районного суду м. Києва за підсудністю та відмовити в задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції порушено територіальну підсудність, оскільки суд визнав право на квартиру, що знаходиться в іншому районі м. Києва.

Вказує також, що місцевий суд безпідставно відхилив клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Вважає, що суддею місцевого суду безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про його відвід.

Зазначає також, що встановлення судом факту спорідненості позивача із спадкодавцем ОСОБА_4 та наявності відносин спадкування за правом представлення не підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки на підтвердження цього позивачем додано лише засвідчену адвокатом копію Свідоцтва про народження, яка не перекладена на українську мову та засвідчена нотаріально російським нотаріусом.

Щодо необґрунтованості додаткового рішення вказує, що позивачем не доведено належними доказами факт понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн., не надано детальний опис робіт (наданих послуг), а відтак ці вимоги безпідставно задоволені судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно та запереченням відповідача ОСОБА_1 щодо отримання спадщини ОСОБА_2 , остання не має можливості отримати у нотаріуса спадщину на від 1/3 кв. АДРЕСА_2 , а тому є підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування.

Разом з тим, судом встановлено, що на день смерті та на час відкриття спадщини, ОСОБА_4 не була власницею кв. АДРЕСА_1 , а тому вона не входить до спадкової маси.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що представник позивача брав участь в низці судових засідань, враховуючи витрачений адвокатом час та заперечення відповідача, вважав за необхідне зменшити розмір витрат та стягнути з відповідача витрати позивача на правову допомогу у розмірі 15 000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.16)

У відповідності до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, після реєстрації актового запису про шлюб, дошлюбне прізвище ОСОБА_6 змінено на ОСОБА_4 (т.2 а.с.16)

ОСОБА_7 (дошлюбне ОСОБА_8 ) була матір`ю ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, де зазначено матір`ю ОСОБА_6 (т.2 а.с.17 зв).

ОСОБА_5 був батьком позивача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т.2 а.с.217), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про смерть (т.1 а.с.17).

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, на яку, листом від 26 лютого 2019 року державний нотаріус повідомила, що іншим спадкоємцем - ОСОБА_1 не надано оригінали правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності на вказане майно, тому видати свідоцтво є неможливим (т.1 а.с.248 зв).

До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини також звернувся ОСОБА_1 - син ОСОБА_4 (т.1 а.с.241 зв).

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 вересня 2018 року, ОСОБА_4 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, 10-1432,07.10.2010, Київська державна нотконтора№15,та 1/3 квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності, роз.№840, 30.11 2001, Відділ приватизації житла Подільської РДА (т.1, а.с.14-15).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з 15 серпня 2013 року власником кв. АДРЕСА_1 став ОСОБА_3 на підставі укладеного з ОСОБА_4 договору купівлі - продажу квартири від 15 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л (т. 2 а.с.31-34, 35-36).

Судом встановлено, що на день смерті та на час відкриття спадщини ОСОБА_4 володіла 1/3 кв. АДРЕСА_2 , тобто спадковим майном є 1/3 кв. АДРЕСА_2 .

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

У постанові від 20.06.2018 року у справі №643/1216/15-ц Касаційний цивільний суд Верховного Суду зробив правовий висновок, що аналіз статті 1266 ЦК України свідчить, що спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємців за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу)

При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги. До таких спадкоємців також належать спадкоємці, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення (постанова Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі 292/389/17).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на половину 1/3 частини спадкової квартири АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги про неналежність доказів на підтвердження відносин спадкування за правом представлення, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписаної країнами-учасниками СНД, ратифікованої Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994 року, документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально уповноваженою особою в межах їх компетенції та скріплені гербовою печаткою, приймаються на території інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального засвідчення.

Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 11.05.2013 року № 26-26/291, яким надано роз`яснення щодо тлумачення зазначеної Конвенції, зазначено, що норми, визначені Конвенцією, застосовуються з метою звільнення від легалізації та апостилювання широкого кола офіційних документів, виданих на території держав, які ратифікували Конвенцію.

Таким чином, надане позивачем на підтвердження того, що ОСОБА_5 був батьком ОСОБА_2 , свідоцтво про народження, засвідчене в.о. нотаріуса нотаріального округу Санкт-Петербурга Інкіної Л.В. - Удочкіною В.І., є належним та допустимим доказом по справі.

Відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року залишено без змін ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року про відкриття провадження у справі.

Таким чином,зважаючи на те, що, дана справа прийнята судом першої інстанції до свого провадження з додержанням правил підсудності, з урахуванням положень ч.2 ст. 31 ЦПК України, колегія суддів вважає, що Деснянський районний суд м. Києва за законом мав право розглядати дану справу по суті спору.

Твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права оцінюються колегією суддів критично, з огляду на те, що відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у випадку неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон АліментаріаСандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Отже, оскільки поважність причин неявки відповідача судом першої інстанції не встановлена, відповідач реалізував своє право на викладення відповідних аргументів проти позовної заяви, розгляд справи судом у відсутності відповідача та його представника не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Посилання апелянта на інші порушення норм процесуального права відхиляються колегією суддів, оскільки не впливають на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, позаяк згідно ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апелянта щодо необґрунтованості додаткового рішення також оцінюються колегією суддів критично, з огляду на таке.

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження вказаних вимог представник позивача надав: копію ордеру на надання правової допомоги серія КВ №314091, копію договору про надання правової допомогу від 02.10.2019 року (а.с.110-116 т.1), копію додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 25.10.2021 року (а.с. 234-235 т.2), меморіальний ордер №1, №J1021BOB6D, №J1021BOCN7, з яких вбачається, що за надану правову допомогу ОСОБА_2 сплатила адвокату 500 дол. США, що становить 12 475 грн (а.с.236-238 т.2).

Згідно Договору від 02.10.2019 року, за правову допомогу, передбачену цим договором, клієнт сплачує виконавцю винагороду (гонорар) в розмірі, що погоджується в кожному випадку окремо.

Додатковою угодою до договору про надання правової допомоги від 25.10.2021 року, сторони погодили, що за правову допомогу, передбачену цим договором, а саме: за надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції, клієнт сплачує виконавцю винагороду (гонорар) в фіксованому розмірі у сумі 60 000 грн.

Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 року по справі №462/9002/14-ц (провадження №61-9880св18), дійшов до наступних висновків: «свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес).

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 15 000 грн, враховуючи заперечення відповідача проти таких витрат, співмірність із складністю справи, виконаними адвокатом роботами та обсягом наданих адвокатом послуг.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень апеляційні скарги не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги та зміст оскаржуваних рішеньне дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для їх скасування, тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішеннята додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: