Справа № 369/243/23
Провадження № 2/369/2696/23
РІШЕННЯ

Іменем України

29.11.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Соловюк В.І.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Яндульського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів -

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що після смерті її матері ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі борги. Вона спадщину прийняла, оскільки у встановлений строк звернулась до нотаріуса з відповідною заявою. Також до нотаріуса надійшла вимога кредитора АТ КБ Приватбанк на суму 62 271,60 грн.

Вказала, що ОСОБА_5 мала відкритий картковий рахунок в банку. Банківська картка з лютого 2022 року перебувала у користуванні ОСОБА_4 (колишній чоловік її рідної сестри), що не заперечувалось останнім. Кошти, що були на картковому рахунку її матері, витрачені відповідачем на власні потреби без її згоди, а в той час вона та її рідна сестра з 28 лютого 2022 року через військові дії перебували за кордоном. Спочатку відповідач погоджувався повернути кошти, але на час подання позову, борг так і не повернув. Вважає, що заборгованість перед банком утворилась через неправомірні дії ОСОБА_4 (привласнення картки померлої, отримання кредитних коштів, розпорядження ними на власний розсуд). Утворений незаконними діями відповідача борг, відноситься до спадкового майна, а тому вона, як спадкоємець, який прийняв спадщину, зобов`язана перед банком погасити заборгованість.

Також незаконними діями відповідача їй завдано моральної шкоди. Так, вона дуже глибоко переживала через втрату рідної матері ОСОБА_5 , а відповідач ще на додачу без її згоди витратив велику суму коштів (враховуючи її доходи), що призводить до душевного хвилювання та розладу здоров`я. Через відсутність у неї грошових коштів, які вона зобов`язана повернути банку, перебуває у стані постійного сильного душевного переживання та стресовому стані. Розмір моральної шкоди оцінює в розмірі 10 000 грн.

Просила суд:

стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 62 271,60 грн.;

стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.;

судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 січня 2023 року відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

06 березня 2023 року до суду надійшла спадкова справа №09/2022 до майна померлої ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведеної приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Люзняк С.В.

12 квітня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач ОСОБА_4 вказав, що позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що банківська картка перебувала у його користуванні. Переписка у меседжері не доводить таких обставин. Тому доводи позову про розпорядження грошовими коштами саме ним є необґрунтованими, як і доводи щодо заподіяння моральної шкоди. Просив відмовити в задоволенні позову та стягненні судових витрат.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали. Суду також пояснили, що її мати ОСОБА_5 захворіла та лікувалась. Для зручності при купівлі ліків, інших речей, свою картку мати віддала за життя їм. Карткою користувався в тому числі чоловік сестри ОСОБА_6 . Після смерті матері та її похорон, вона та сестра через воєнні дії вимушено поїхали за кордон, а картка залишилась у відповідача. Оскільки це була одна родина, то існувала довіра до відповідача. За час поки вони були за кордоном, карткою користувався відповідач і витратив кошти на свої власні потреби, в тому числі перевів кошти в розмірі 30 000 грн. на свою картку. Вона єдиний спадкоємець і має ще повернути борг банку, оскільки спадкуються і обов`язки. Просили суд задоволити позов.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Суду пояснив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що картка перебувала у відповідача, і саме він здійснював розрахунок. Всі докази позивач створив штучно. Просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні представник третьої особи АТ КБ «Приватбанк» суду пояснив, що була здійснена перевірка по картці померлої ОСОБА_5 та встановлено, що нею користувався відповідач. На даний час існує борг, який не погашений. Банк направив вимогу кредитора. Позов про стягнення заборгованості ними не подано. Просили позов вирішити відповідно до вимог закону

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Боярської міської ради Фастівського району Київської області).

Померла ОСОБА_5 була матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що підтверджено копіями відповідних свідоцтв, які знаходяться в матеріалах спадкової справи.

14 квітня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб у Шевченківському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї.

Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.

У відповідності до встановленої законом черговості у першу чергу спадкують діти спадкодавця, той з подружжя, хто пережив його, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї.

З матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 , вбачається, що до приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Люзняк С.В. із заявами про прийняття спадщини звернулись 02 серпня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , а 13 грудня 2022 року ОСОБА_6 подала заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1 .

Ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

18 серпня 2022 року до приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Люзняк С.В. надійшла претензія кредитора АТ КБ «Приватбанк» на суму 62 271,60 грн.

За ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Встановлено, що 12 грудня 2019 року між ОСОБА_5 та АТ КБ Приватбанк укладено кредитний договір. ОСОБА_5 видано картку НОМЕР_2 .

З показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлено, що ОСОБА_5 мала картку Приватбанку, якою користувались і її доньки, і ОСОБА_4 .. Після поховання матері, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 28 лютого 2022 року поїхали з місця свого проживання, зважаючи на воєнні дії на території Київської області. ОСОБА_4 залишився. Свідок ОСОБА_7 також повідомив, що на прохання ОСОБА_1 і ОСОБА_6 у травні 2022 року забрав різні речі, в тому числі й картку померлої у ОСОБА_4 .

Відповідач, заперечуючи проти доводів позову щодо користування карткою ОСОБА_5 , в тому числі і за її життя, не спростував докази, подані позивачами, а обмежився лиш власними запереченнями.

Відповідно до виписки по рахунку, картка померлої ОСОБА_5 використовувалась і після її смерті, починаючи з 08 березня 2022 року на території Київської області та Київської області. Остання транзакція по картці відбулась 11 травня 2022 року перевірка балансу у банкоматі, станом на 05 квітня 2023 року заборгованість по картці становить 63 307,73 грн., яка не погашена (при розгляді справи судом не встановлювались обставини хто, коли, скільки саме коштів використав коштів з даної картки).

На даний час АТ КБ Приватбанк лиш пред`явив до спадкоємців ОСОБА_5 вимогу кредитора на суму 62 271,60 грн., яка утворена в тому числі й після смерті ОСОБА_5 . Жодних позовів банк до суду не подавав щодо стягнення заборгованості ні зі спадкоємців померлої ОСОБА_5 , ні з ОСОБА_4 . Спадкоємці ОСОБА_5 також не погасили заборгованість. Суд не погоджується з доводами позову, що вся сума, яку банк пред`явив до погашення є боргом спадкодавця, оскільки картка вже використовувалась після смерті особи.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Належних та допустимих доказів на підтвердження існування фактів позбавлення відповідачем позивача можливості здійснювати своє право, останнім, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано. Суд враховує, що будь-яких коштів позивачка на рахунок банку не вносила, а лиш вимагає їх стягнення з відповідача «наперед», який в свою чергу заперечує неправомірне користування грошовими коштами.

Щодо моральної шкоди слід вказати наступне.

Cаме по собі право на відшкодування моральної шкоди за порушення права, в тому числі, і в разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, не звільняє позивача від обов`язку доведення причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача, факту завдання моральної шкоди, обґрунтування й доведення її розміру.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, що заявляє вимоги про відшкодування моральної шкоди зобов`язаний довести наявність складу цивільно-правового правопорушення, а саме, наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні, а також надати докази на підтвердження розміру завданої шкоди.

Заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилалися на те, що відповідач неправомірно використав картку померлої матері, не повернув кошти, які він витратив на свій розсуд, що призвело до душевного хвилювання та розладу здоров`я. Через відсутність у неї грошових коштів, які вона зобов`язана повернути банку, перебуває у стані постійного сильного душевного переживання та стресовому стані.

Суд, враховуючи, що між сторонами на час вирішення спору склались напружені та неприязні стосунки, наявний спір щодо правомірності використання картки після смерті ОСОБА_5 , вважає, щ відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. На час вирішення справи у суду відсутні відомості щодо неправомірності дій відповідача.

Згідно практики ЄСПЛ деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

При ньому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права.

Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власного практикою в аналогічних справах.

Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.

При вирішенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди суд враховує, що позивачем не було надано доказів на підтвердження заподіяння йому душевних страждань неправомірними діями відповідача, не зазначено у чому саме вони полягали, не підтверджено їх обсяг та тривалість. По суті позивач обмежився наведеннями лише загальними фразами, без їх конкретизації, без зазначення в чому саме полягало порушення життєвого ритму та не доведено неправомірність дій відповідача. Тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 29 листопада 2023 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ