Справа № 544/374/23
пров. № 2/544/141/2023
Номер рядка звіту 75
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 липня 2023 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Ощинської Ю.О.,

за участі секретаря судового засідання Пірогова В.Г.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ковтуна М.В. (діє на підставі ордера серія ВІ № 1129354),

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у м. Пирятин у приміщенні суду по вул. Ярмарковій, 17, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

Позивач, в інтересах якого діє адвокат Ковтун М.В., звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ» про стягнення належних до виплат при звільнені сум, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та зобов`язання здійснення обов`язкового платежу до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування. Позовні вимоги мотивував тим, що З 01 квітня 2016 року по 18 листопада 2022 року він працював на посаді слюсаря з складання металевих конструкцій в Товаристві з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ». В порушення вимог ст. 115 КЗпП України, адміністрація підприємства нерегулярно виплачувала працівникам заробітну плату, в зв`язку з чим підприємство заборгувало позивачу заробітну плату. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, згідно з якою при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, адміністрація підприємства при звільненні позивача не провела виплату всіх належних до виплати сум останньому. Його неодноразові звернення до адміністрації підприємства про виплату належних йому коштів позитивних результатів не дали, в зв`язку з чим позивач не отримав заборгованість дотепер. У результаті невиплати позивачеві коштів у період роботи на підприємстві та при звільненні, останній був вимушений вживати додаткових заходів для організації своєї життєдіяльності, а саме просити в борг кошти, які йому вкрай були необхідні для лікування у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні, а у подальшому - для відновлення після тяжкої хвороби. Ці обставини завдали позивачеві моральних страждань, які посилилися, коли йому було відмовлено у виплаті заборгованості при звільненні у добровільному порядку. Беручи до уваги обставини та характер завданої позивачеві моральної шкоди, її розмір останній оцінив у 10 000 грн. Крім цього Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачає здійснення обов`язкового платежу до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (ЄСВ), що справляється в Україні з метою забезпечення страхових виплат за поточними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Проте підприємство у порушення вищевказаних норм не здійснювало відносно позивача обов`язкових платіжів до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування за відпрацьований ним період з жовтня 2021 року по день звільнення 18 листопада 2022 року. В результаті такої бездіяльності адміністрації підприємства вказаний період не зарахований до страхового стажу позивача. Просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 належні до виплати останньому кошти при його звільненні, середній заробіток за період, починаючи з 18 листопада 2022 року по день фактичного розрахунку, 10000 грн. моральної шкоди та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ» здійснити обов`язковий платіж до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (ЄСВ) відносно ОСОБА_1 за відпрацьований період з жовтня 2021 року по день звільнення 18 листопада 2022 року. Крім того просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу.

18 квітня 2023 року від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ» до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній зазначив, що вважаємо позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди та середнього заробітку безпідставні та необгрунтовані з огляду на наступне. Позивач жодним чином не обґрунтував та непідтвердив причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними Позивачем обставинами та фактом невиплати заробітної плати, також не підтвердив вину відповідача, будь-яким чином не обґрунтував суму моральної шкоди в сумі 10000,00 грн. До позову не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача, зокрема не зазначено наявність такої шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відсутність саме вини відповідача підтверджується наступними доказами: - актом огляду приміщень від 05.08.2022 року (зазначеним доказом підтверджується факт руйнування приміщень відповідача. Відповідач не працював, знаходився поблизу Танкоремонтного заводу (м. Київ, вул. Бориспільська, 34), на який проводилися ракетні обстріли Російською федерацією: 17 березня 2022 р; 16 квітня 2022 р; 05 червня 2022 р. Були людські жертви (5 чол.). Приміщення відповідача також були пошкоджені вибуховою хвилею; - розшифровкою компенсації витрат за спожиту електроенергію за лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень 2022 року (із зазначених доказів вбачається динаміка споживання електроенергії відповідачем за спірний період. Починаючи із березня 2022 року, споживання складає 0); витягом з ЄРДР від 07.10.2022 (зазначений доказ підтверджує відкриття кримінального провадження щодо руйнувань військового об`єкту за адресою АДРЕСА_1 , що межує із адресою відповідача. В результаті попадання ракетою по військовому об`єкту вибуховою хвилею та уламками був значно пошкоджені виробничі приміщення відповідача, що виключало будь-яку діяльність відповідача в цей період; Заявою про засвідчення Форс-мажорних обставин від 28.09.2022 N 2709 (зазначений доказ підтверджує звернення відповідача до ТПП про отримання сертифікату про настання форс-мажорних обставин; наказом від 25.03.2022 N 6 «Про призупинення дії трудового договору в умовах воєнного стану» (зазначений доказ підтверджує факт призупинення дії трудових договорів працівників відповідача); наказом від 24.02.2022 N 4 «Про призупинення діяльності підприємства в умовах воєнного стану» (зазначений доказ підтверджує факт призупинення діяльності/виробництва Відповідача). Таким чином, вбачається, що Відповідач не із своєї вини не виплатив заробітну плату зчасно, Позивач із приводу виплати заробітної плати до подання позову не звертався, більш того, навіть чекав щоб як найбільше часу минуло щоб максимально збільшити суму стягнення за позовом, про що він сам сказав під час зустріч: із керівником Відповідача. Крім того, як було зазначено, позивач в обґрунтування наявності моральної шкоди надав виписку із карти амбулаторного хворого від 06.09.22, що свідчить про знаходження позивача у стаціонарі із 18.08.22 по 06.09.22 р., проте, будь яким чином, позивач не обґрунтував яким чином знаходження позивача у лікарні пов`язане саме із невиплатою заробітної плати відповідачем, адже таке знаходження можливо бути з багато інших причин, у тому числі, власне здоров`я, військовий стан в Україні та бойові дії.З огляду на викладене, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди та середнього заробітку не підлягають задоволенню. Щодо строку подання даного Відзиву, інші процесуальні питання представник відповідача зазаначтв, дізнавшись про наявність справи в суді від позивача, відповідач намагався врегулювати спір мирним шляхом, про що свідчать добровільні оплати з боку Відповідача заробітної плати та ЄСВ. Проте, Позивач відмовився від мирного врегулювання цієї справи, що вимусило позивача до вчинення дії щодо захисту свої прав шляхом подання даного відзиву. У зв`язку із вищенаведеним, просить в частині оплачених відповідачем сум, а саме заборгованість по заробітної платі в сумі 18 949,79 грн. та зобов`язання оплати ЄСВ на користь пенсійного фонду України в сумі 4 168,87 грн. припинити.В іншої частині позову відмовити.

07 липня 2023 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ковтуна М.В. до суду надійшли додаткові пояснення, у якиї останній зазначив, що з доданих відповідачем до матеріалів цивільної справи №544/374/23 письмових доказів вбачається, що остаточний розрахунок з ОСОБА_2 . Товариство з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ» провело 22 лютого 2023 року. Враховуючи, що ОСОБА_3 звільнений 18 листопада 2022 року, то затримка розрахунку при звільненні склала 95 днів - з наступного дня після звільнення 19 листопада 2022 року і до дня фактичного розрахунку 21 лютого 2023 року. З доданих відповідачем до матеріалів цивільної справи №544/374/23 довідки про середню заробітну плату (дохід) вбачається, що за останні два місяці, що передували місяцю звільнення ОСОБА_4 нарахована заробітна плата 13666,32 грн. (у вересні 2022 року 5994,00 грн. та у жовтні 2022 року 7672,32 грн.). Проте відповідачем допущена помилка у розрахунку середньоденної заробітної плати, оскільки відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 p. N 100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,- на число календарних днів за цей період. З огляду на вищевикладене середньоденна заробітна плата ОСОБА_5 складає 317,82 грн.: 13666,32 грн.: 43 робочі дні (22 робочі дні у вересні 2022 року та 21 робочий день у жовтні 2022 року). За таких обставин середній заробіток по день фактичного розрахунку при звільнення становить 30192,90 грн. (317,82 грн. х 95 днів). У зв`язку з викладеним просить при ухваленні рішення у ланій справі врахувати додаткові пояснення.

Ухвалою суду від 13 липня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ» у частині стягнення належних до виплат при звільненні сум та зобов`язання здійснення обов`язкового платежу до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування залишено без розгляду.

У судове засіданні позивач та представник позивача не з`явилися, просили розгляд справи проводити у їх відсутність, позовні вимоги задовольнити з врахуванням наданих додаткових пояснень.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ» у судове засідання не з`явився, просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1 та 3 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З 01 квітня 2016 року по 18 листопада 2022 року ОСОБА_1 працював на посаді слюсаря з складання металевих конструкцій в Товаристві з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ». Дохід за період з 01.01.2022 по 18.11.2022 склав 60 900,92 грн. (а.с. 10).

У період часу з березня по червень 2022 року, як вказує відповідач, надавши Витяг з ЄРДР (а.с. 43), приміщення ТОВ «БЕТОНРОФОРМ» (після обстрілу ракетами випущеними з рф приміщень сусідніх заводів) також зазнали ушкодження, що посвідчує акт огляду приміщення № 1 від 05.08.2022 (а.с. 35). У зв`язку з чим було постановлено наказ від 25.03.2022 №6 «Про призупинення дії трудового договору в умовах воєнного стану» (а.с. 35-36). Проте, у додатку до наказу № 6 від 25.03.2022 було вказано перелік працівників ТОВ «БЕТОНРОФОРМ», з якими тимчасово припинено трудовий договір з 25.03.2022 року, позивача ОСОБА_1 у останньому не було.

З 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (далі Закон) роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Однак, звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці, не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати, зокрема при звільненні.

Позивач ОСОБА_1 продовжував виконувати свої посадові обов`язки до часу звільнення, про що також свідчать відомості у довідці про нараховану заробітну плату за період з січня 2021 року по жовтень 2022 року включно (а.с. 80-81).

Таким чином, у судовому засіданні не знайшло свого підтвердження те, що відповідач ТОВ «БЕТОНРОФОРМ» не із своєї вини не виплатив заробітну плату вчасно.

У своєму відзиві відповідач вказує, що він намагався врегулювати спір мирним шляхом, про що свідчать добровільні оплати з боку відповідача заробітної плати 20.02.2023. Однак, на момент проведення оплати заборгованості вже було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «БЕТОНРОФОРМ».

Відповідно до ч.ч. 4, 7 статті 43 Конституції України кожен громадянин має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України).

Відповідно до ч. ст. 7 Кодексу законів про працю, ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до ст. 161 ЦПК України, особа має право звернутися до суду з вимогами про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку в порядку наказного або спрощеного позовного провадження.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки.

Остаточний розрахунок з ОСОБА_2 . Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ» було проведено 22 лютого 2023 року (а.с. 37).

З довідкок Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ», про середню заробітну плату (дохід) вбачається, що за останні два місяці, що передували місяцю звільнення ОСОБА_4 нарахована заробітна плата 13666,32 грн. (у вересні 2022 року 5994,00 грн. та у жовтні 2022 року 7672,32 грн.), середньоденна заробітна плата складає 246,95 грн. (а.с. 80-81).

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, відповідно до п. 5 розд. IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абз. 1 п. 8 розді IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Такий розрахунок відповідає змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування, зокрема, Постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі №635/2084/16-ц та Постанові Верховного Суду від 02.08.2019р. у справі №755/17855/16-ц.

Враховуючи, що ОСОБА_3 звільнений 18 листопада 2022 року, то затримка розрахунку при звільненні склала 95 днів з наступного дня після звільнення 19 листопада 2022 року і до дня фактичного розрахунку 21 лютого 2023 року. Отже довідки про середню заробітну плату (дохід) вбачається, що за останні два місяці, що передували місяцю звільнення ОСОБА_4 нарахована заробітна плата 13666,32 грн: у вересні 2022 року 5994,00 грн. та у жовтні 2022 року 7672,32 грн. (а.с. 81).

Проте відповідачем допущена помилка у розрахунку середньоденної заробітної плати позивача, оскільки відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 p. N 100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,- на число календарних днів за цей період.

З огляду на вищевикладене середньоденна заробітна плата ОСОБА_5 складає 317,82 грн.: 13666,32 грн.: 43 робочі дні (22 робочі дні у вересні 2022 року та 21 робочий день у жовтні 2022 року).

За таких обставин середній заробіток по день фактичного розрахунку (21.02.2023 року) при звільнення становить 30 192,90 грн. (317,82 грн. х 95 днів = 30192,90 грн.).

Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану суму середнього заробітку 30192,90 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв`язку із посяганням на її трудові права та інтереси.

У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Як встановлено із змісту позовної заяви, позивач заподіяння моральної шкоди обґрунтовує тим, що через невиплату позивачеві коштів у період роботи на підприємстві та при звільненні, останній був вимушений вживати додаткових заходів для організації своєї життєдіяльності, а саме просити в борг кошти, які йому вкрай були необхідні для лікування у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні, а у подальшому для відновлення після тяжкої хвороби (а.с. 12-14), як вважає позивач набутої на фоні нервувань пов`язаних з роботою. Ці обставини завдали позивачеві моральних страждань, які посилилися, коли йому було відмовлено у виплаті заборгованості при звільненні у добровільному порядку. Моральну шкоду позивач оцінює в 10000 грн.

Однак, суд вважає розмір моральної шкоди значно завищеним, виходячи з характеру зазначеного правопорушення. Виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, в сумі 5000, 00 грн.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі N 910/4518/16, за змістом приписів статей 94,116,117Кодексу законівпро працюУкраїни та статей 1,2 Закону України від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Отже, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду.

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці» входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати та за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України є видом відповідальності роботодавця за порушення строків виплати належних звільненому працівникові сум.

Таким чином, позивачу необхідно сплатити судовий збір за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в розмірі 1 відсотку від суми вимоги, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто у розмірі 1073,60 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.

З прохальної частини позову вбачається, що позивач ставив вимогу про стягнення 10000 грн. моральної школи, інші вимоги не мали обрахунку (матеріальної частини). З урахуванням наданих додаткових пояснень було встановлено суму обрахунку середнього заробітку позивача по день фактичного звільненя, здійснену представником, що унеможливило встановити відсоток задоволених позовних вимог з первісними вимогами. Таким чином, суд брав розрахунок з майнової вимоги по моральній шкоді. Оськільки позов задоволено частково на 50% то із позивача та відповідача підлягає до стягнення по 536 грн. 80 коп. судового збору.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Представником, на підтвердження його довірителем витрат понесених на правничу допомогу, надано квитанцію №10/02 від 10.02.2023 року на суму 1000 грн. за оформлення позовної заяви. Таким чином, оскільки вимоги позову задоволено частково то до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають витрати понесені останнім на правничу допомогу у розмірі 500 грн.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 259, 268, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку 21.02.2023 року, за відпрацьований період з 01 вересня 2022 року по 31 жовтня 2022 року, у розмірі 30 192 (тридцять тисяч сто дев`яносто дві) гривні 90 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 (п`яти тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ» на користь ОСОБА_1 понесені останнім витрати на правничу допомогу у розмірі500 (п`ятсот) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ» на користь держави судовий збір у розмірі536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду через Пирятинський районний суд Полтавської області.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та мешканець АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_2 , виданий 23.06.2020, орган, що видав 5335.

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «БЕТОНРОФОРМ», адреса місця знаходження: м. Київ, вул. Гмирі,4, оф. 227, .

Суддя Ю.О. Ощинська