Номер провадження: 22-ц/813/1636/23
Справа № 523/1676/19
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк») у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кравця Олександра Володимировича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк») про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Сувертак І.В. 29 червня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2019 року до суду першої інстанції звернувся ОСОБА_1 з позовом до державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кравця О.В., АТ «Укрсоцбанк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, остаточно уточнивши свої вимоги 09.06.2020 року просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кравець О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44065314 від 15.11.2018, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ «Укрсоцбанк»; скасувати запис про реєстрацію права власності № 28936612, вчинений державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Кравець О.В., яким проведена реєстрація права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за АТ «Укрсоцбанк»; припинити право власності АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); провести державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за ОСОБА_1 ; стягнути з державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кравця О.В. та АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судові виграти по справі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2020 року залучено до участі в розгляді справи в якості відповідача АТ «Альфа Банк», як правонаступника АТ «Укрсоцбанк».

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнанопротиправним та скасовано рішення державного реєстратора КП«Агенція державної реєстрації» Кравець О.В.про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44065314 від 15 листопада 2018 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ«Укрсоцбанк». Скасовано запис про реєстрацію права власності № 28936612, вчинений державним реєстратором КП«Агенція державної реєстрації» Кравець О.В., яким проведена реєстрація права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за АТ«Укрсоцбанк». Припиненоправо власності АТ«Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ«Альфа-Банк», на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Проведенодержавну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за ОСОБА_1 . Стягнутоз державного реєстратора КП«Агенція державної реєстрації» Кравця О.В.та АТ«Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1152,40 грн. в рівних частках, з кожного відповідача по 576,20 грн.

В апеляційній скарзі представник АТ «Альфа-Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи у зв`язку із невиконанням договірних зобов`язань і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки, а отже, скасування рішень державного реєстратора з проведення реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за банком буде порушувати його право, відповідно до договору про іпотеку, на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Байрамова О.В., адвоката Попової О.А., дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника АТ «Альфа-Банк» підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк»), суд першої інстанції виходив з того, що прийняте державним реєстратором рішення про передачу спірного нерухомого майна у власність АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки є протиправним, у зв`язку із чим підлягає скасуванню.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту №665/Ф03.7/109, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 42 476,00 доларів США, зі сплатою 13,5 % річних, строком до 13 травня 2033 року.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 14 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 860, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., згідно умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_2 .

На день розгляду даної справи будинок з будівельною адресою: АДРЕСА_3 , добудований та зданий в експлуатацію; будинку присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_4 .

Право власності на вказане нерухоме майно - квартиру, ОСОБА_1 оформлено та зареєстровано не було.

В подальшому, АТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 звернувши стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а саме шляхом визнання права власності на квартиру. Відповідні зміни щодо власника нерухомості були внесені до державного реєстру державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Кравець О.В. У якості підстави виникнення права власності на нерухоме майно зазначено: повідомлення про порушення, серія та номер: 13.3-03/96-7357, виданий 02.08.2018, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; рекомендоване поштове повідомлення, серія та номер: 378, виданий 08.08.2018, видавник Укрпошта; іпотечний договір, серія та номер: 860, виданий 14.05.2008, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В.

Підставою внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності АТ «Укрсоцбанк» на спірну квартиру стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44065314 від 15.11.2018 14:41:11, ОСОБА_2 , КП «Агенція державної реєстрації», Одеська область.

Не погоджуючись із перереєстрацією права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом. Тобто, спірні правовідносини виникли з приводу того, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем укладеного з банком кредитного договору утворилася заборгованість. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором банк звернув стягнення на предмет іпотеки, право власності на яке за банком зареєстроване державним реєстратором.

Згідно положень статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України. кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Згідно ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

При цьому, у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу», а й спеціальним - Законом № 898-ІV «Про іпотеку».

Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, відповідно до ст. 36 Закону України «Про Іпотеку» (в редакції від 12 травня 2006 року), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя між іпотекодержателем та іпотекодавцем не укладався, а іпотечний договір не містить відповідного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, у пункті 1.10 іпотечного договору сторони погодили, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору нотаріус накладає, згідно з чинним законодавством України, заборону відчуження предмета іпотеки.

За пунктами 2.4.3, 2.4.4 іпотечного договору іпотекодержатель має право, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за основним зобов`язанням, задовольнити звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання іпотекодавцем хоча б одного зі своїх обов`язків, встановлених згідно з пунктами 2.1.1-2.1.19 цього договору, має право вимагати дострокового виконання іпотекодавцем зобов`язань за основним зобов`язанням, а у разі його невиконання - задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель має право за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, відповідно до чинного законодавства України забезпечити свої забезпечені іпотекою вимоги; у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України (пункти 2.4.6, 2.4.7 іпотечного договору).

Крім того, сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пунктів 4.1 та 4.5.3 договору іпотеки.

Так, відповідно до пункту 4.5.3 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, шо є предметом іпотеки.

Колегія суддів враховує, що зазначені вище пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.

На підставі іпотечного договору, яке містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, 15 листопада 2018 року державним реєстратором прийнято оскаржувані рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки) за АТ «Укрсоцбанк».

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у частині другій статті 18 якого зазначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У пунктах 6, 7 Порядку № 1127 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Згідно п. 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Згідно з пунктами 18, 23 Порядку № 1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом № 1952-IV, державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

У частині першій статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелічено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (частина друга статті 24 Закону України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Також у статті 24 Закону України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік обставин, за яких відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Колегія суддів зазначає, що відповідний позов ОСОБА_1 не був заявлений, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у пункті 5 частини третьої статті 2 та статті 13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності підлягає державній реєстрації.

Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.

Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Підстави припинення іпотеки передбачені у статті 17 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позивач вимог про визнання іпотеки припиненою не заявляв, та не спростовував невиконання ним умов кредитного договору та наявності кредитної заборгованості. Відповідно до умов укладеного ним іпотечного договору, який позивачем не оспорено ані в цілому, ані частково, передбачено, зокрема, можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтю 37 Закону України «Про іпотеку».

Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 у своєму позові посилається на те, що його права порушено державною реєстрацією права власності на нерухоме майно за банком та внесення записів за останнім про державну реєстрацію права власності, не заперечуючи права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із неналежним виконанням основного зобов`язання, що спричинило наявність заборгованості.

З урахуванням встановлених обставин справи, а саме наявності невиконаного основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки, умови якого позивачем не оспорюються, колегія суддів доходить висновку про те, що права позивача не порушено, оскільки умовами договору іпотеки передбачено право звернення стягнення на предмет іпотеки для забезпечення прав іпотекодержателя, який і задовольнив свої вимоги за рахунок заставленого майна.

Заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності не впливають і не можуть вплинути на права позивача щодо права на предмет іпотеки.

Вказане кореспондується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21).

Відповідно, не можуть бути задоволені похідні вимоги про припинення права власності АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Безпідставними та такими, що не могли бути задоволені у будь-якому випадку вирішення даного спору, є вимоги ОСОБА_1 про проведення державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру, оскільки, згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно статті 11 зазначеного Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в такій реєстрації. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Такими чином, суд позбавлений передбаченого законом права для самостійного проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, і вказане є підставою для скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , з наведених вище підстав.

Крім того, на підставі положень ч.1, п.2 ч. 2 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1 728,60 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк») задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кравця Олександра Володимировича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк») про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» () судові витрати в сумі 1 728,60 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 липня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе