КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 381/3244/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8689/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 липня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Осаулової Н.А. в м. Фастів 13 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Фастівської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Позов мотивував тим, що 07 жовтня 2011 року зареєстрував шлюб з відповідачем, розірваний рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2022 року. Сторони є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ще до розірвання шлюбу з відповідачем було узгоджено, що дитина буде проживати з батьком, оскільки він є працевлаштованим і має можливість забезпечити дитину житловими умовами та всім необхідним для фізичного та духовного розвитку, однак тривалий час йому з боку відповідача створюються перешкоди у спілкуванні та вихованні доньки.

Вказував, що весь час донька проживала в його будинку разом з ним за адресою АДРЕСА_1 .

В позасудовому порядку він звертався до служби в справах дітей для врегулювання спору, проте йому було рекомендовано з вирішенням даного питання звернутися до суду.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини, наведені ним в позові, наводив зміст ст. 141, 161, ч. 4, 5 ст. 19 СК України, п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, судову практику ЄСПЛ про приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Вказував, що на час звернення до суду сторони проживали окремо, при розлученні сторін спір про визначення місця проживання вирішено не було, саме тому батько дитини звернувся з позовом про визначення місця її проживання з ним, що відповідає інтересам дитини, також під час розгляду справи третьою особою - органом опіки та піклування направлено висновок щодо доцільності проживання дитини з батьком. Само по собі факт проживання дитини на момент розгляду справи з батьком та до часу подачі позову до суду не є перешкодою для визначення місця проживання дитини з батьком.

Вказував, що вирішення питання, з ким саме з батьків буде проживати дитина після розірвання шлюбу, є компетенцією органу опіки та піклування та суду і потребує дослідження в судовому процесі. На підставі наявних в матеріалах справи доказів таке місце проживання дитини визначає суд, що буде сприяти юридичній визначеності, з ким з батьків офіційно проживає дитина та відповідатиме забезпеченню прав дитини на належні умови проживання та розвитку дитини.

Наголошував, що під час розгляду справи беззаперечно встановлено, що умови батьком забезпечені належним чином та визначення проживання дитини з батьком сприятиме якнайкращому забезпеченню прав дитини.

Вважав, що відмова в позові через припущення суду першої інстанції, що між сторонами відсутній спір, є необґрунтованою, так як сама по собі заява відповідача, що остання, не маючи офіційного працевлаштування та неможливість забезпечення належних умов проживання дитини з нею, не є підставою для відмови в позові, а лише враховується при прийнятті рішення по суті.

Зазначав, що під час вирішення спору про місце проживання дитини особливу увагу звертають на її вік та її думку, щодо того, з ким із батьків вона бажає проживати, адже суд повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. Фактично, відмовляючи в позові, суд проігнорував право дитини на забезпечення розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в справі № 288/39/20, згідно яких проживання батьків за однією адресою не є підставою для відмови в позові про визначення місця проживання дитини (дітей) разом з одним із них. Вирішуючи спори між батьками, що проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх.

В даному випадку батьки проживають за різними адресами та подання позову зі сторони батька є реалізацією забезпечення якнайкращих інтересів дитини на належні умови проживання.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом, сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2011 року, розірваному рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2022 року в справі № 381/3943/21 (а. с. 25 - 26) та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 з 03 листопада 2005 року (а. с. 4 зворот).

Місце проживання ОСОБА_2 було зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 з 07 вересня 2012 року по 06 жовтня 2022 року (а. с. 7).

На а. с. 11 знаходиться копія договору купівлі-продажу будинку від 13 вересня 2005 року, згідно якого ОСОБА_1 та ОСОБА_1 придбали в рівних частках житловий будинок в АДРЕСА_1 .

На а. с. 14 знаходиться копія довідки № 521, виданої 07 жовтня 2022 року ОСОБА_1 в тому, що він дійсно працює в ПАТ «Вентиляційні системи» на посаді слюсаря з механоскладальних робіт 3 розряду цеху виготовлення приточно-витяжних установок з 20 січня 2012 року по теперішній час.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради від 25 січня 2023 року № 06-23/278, місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 визнано доцільним і таким, що відповідає інтересам дитини, за умови можливості батька займатися вихованням дитини (а. с. 76 - 77).

При наданні даного висновку комісією встановлено, що в 2019 році ОСОБА_1 підписав контракт про службу в ЗСУ, поїхав в АТО, а дружина з донькою залишилась проживати в будинку, де проживала сім?я від народження дитини. В поясненнях ОСОБА_2 повідомила, що ще до офіційного розірвання шлюбу переїхала жити до своїх батьків, залишивши доньку на виховання брату чоловіка ОСОБА_1 та його дружині, які проживають у цьому ж будинку, так як тут дитині краще, адже в будинку її батьків лише одна житлова кімната (мешкають 4 особи), цвітуть стіни, грибок, а це шкодитиме здоров`ю дитини.

Працівниками служби у справах дітей та сім`ї обстежено житлово-побутові умови сім`ї ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 , в якому проживають ОСОБА_1 , його донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 і дружина ОСОБА_6 , з якою він зареєстрував шлюб 27 грудня 2022 року. При зустрічі вдома з дитиною ОСОБА_7 вона в присутності батька розповіла, що задоволена проживанням в своєму будинку з батьком та ОСОБА_8 , коли вони приїздять додому, а так подобається, що вона живе з дядьком ОСОБА_9 та тіткою ОСОБА_10 , а матір бачить, коли ходить в гості до баби.

Також працівниками служби обстежені житлово-побутові умови проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 , в частині будинку, де проживає ОСОБА_2 , є маленький коридор, кухня, житлова кімната, в якій проживає 4 осіб. Єлизавета приходить до них, але умов проживання для дитини немає, в помешканні цвітуть стіни, грибок.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, проаналізувавши обставини позову, врахувавши відсутність заперечень відповідача проти позову, подання нею заяви про визнання позову (а. с. 54), фактичне проживання дитини з батьком та відсутність вимог з боку відповідача змінити місце проживання дитини, вважав, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді, наявності такого спору судом не встановлено, а дії позивача по подачі даного позову суд розцінює як спосіб переведення на службу в ЗС України в інше місце.

Апеляційний суд не може погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/47/18 (провадження № 61-2018св19).

Разом із тим, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що вже тривалий час йому з боку відповідача створюються перешкоди у спілкуванні та вихованні доньки, всі його пропозиції по врегулюванню спору проігноровані, відповідач даних обставин під час розгляду справи не заперечувала, сторони процесуальною можливістю припинити подальший розгляд справи шляхом залишення позову без розгляду, укладення мирової угоди не скористались, що свідчить про наявність між ними неврегульованих спірних питань.

Наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, тому наведені судом обставини не усувають предмет спору між сторонами, не є перешкодою для розгляду по суті заявлених позовних вимог, і можуть бути підставою для відмови в позові.

У постанові від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що надання органом опіки та піклування, висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 18 березня 2021 року в справі № 288/39/20 (провадження № 61-17698св20), проживання батьків за однією адресою не є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини (дітей) разом з одним із них.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про відмову в позові, залишивши спір невирішеним.

Оцінка судом першої інстанції дій ОСОБА_1 щодо звернення з даним позовом як спосіб переведення на службу в Збройних Силах України в інше місце не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, а отже є припущенням, що прямо заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Апеляційний суд враховує усталену судову практику Верховного Суду щодо питання наявності спору в справах за позовами про визначення місця проживання дитини, який підлягає вирішенню судом, як у наведених вище постановах, так і сформульовану в постановах від 13 травня 2020 року в справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 11 березня 2021 року в справі № 710/1598/19 (провадження № 61-17230 св 20), від 13 січня 2022 року в справі № 644/1955/20 (провадження № 61-16573св21), від 01 лютого 2023 року в справі № 754/2882/22 (провадження № 61-10598св22), від 15 березня 2023 року в справі № 577/3878/21 (провадження № 61-8759св22).

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, та з порушенням норм процесуального права, відтак судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», № 31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року).

Визначаючи місце проживання дитини, суд апеляційної інстанції, враховує думку сторін, а саме позивача, який підтримує свої вимоги про визначення місця проживання дитини з ним, і відповідача, яка визнала позов, погоджуючись, що у неї відсутні побутові умови для проживання дитини.

Апеляційний суд враховує, що згідно висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради від 25 січня 2023 року, яким визнано доцільність проживання дитини з батьком за умови можливості батька займатися вихованням дитини, при обстеженні житлово-побутових умов батьків дитини встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає в будинку, співвласником якої є її батько. Будинок умебльований, має різну побутову техніку, в кімнаті, де проживає дитина, багато дитячих іграшок, в тому числі розвиваючі ігри, книжки, комп`ютер, наявне окреме спальне місце з чистою постільною білизною, створений навчальний куточок, на якому ОСОБА_5 виходить на дистанційне навчання, в наявності сезонний дитячий одяг та взуття. На кухні на столі під час обстеження були фрукти і солодощі. При зустрічі вдома з дитиною остання в присутності батька розповіла, що задоволена проживанням в своєму будинку з батьком і його дружиною, а також з дядьком (брат батька) і тіткою. Батько за місцем проживання характеризується позитивно, скарг на нього від сусідів не надходило. За місцем проживання матері умови проживання для дитини відсутні.

Судом не встановлено, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини.

Апеляційний суд враховує, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, враховує ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, молодший шкільний вік дитини, стан її здоров`я, турботу та піклування про неї, а також наявність у них заробітку, забезпеченості житлом та інших соціальних факторів, які вказують про їхнє відношення до утримання і виховання сім`ї та дитини, наміри і можливості виховувати малолітню дочку як повноцінного члена громадянського суспільства. При цьому суд виходить із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини.

Таким чином, оскільки ОСОБА_7 постійно проживає в будинку за адресою АДРЕСА_1 з батьком та його близькими родичами, які допомагають йому у вихованні дитини, має стійкі зв`язки у цьому середовищі, організоване навчання та дозвілля, комфортні побутові умови, та враховуючи, що при передачі дитини на виховання матері будуть порушені стійкі, встановлені зв`язки із оточенням, звичним для дитини середовищем, що не відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини, апеляційний суд визначає місце проживання дитини з батьком ОСОБА_1 .

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач не заперечувала проти того, щоб дитина проживала разом з позивачем.

Апеляційний суд зазначає, що мати дитини, яка безумовно відіграє важливу роль у житті дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині з прийняттям нової постанови про задоволення позову, визначивши місце проживання дитини з позивачем ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. 256, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Фастівської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 липня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.