Провадження № 22-ц/811/3304/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року м.Львів

Справа № 446/10207/21

Провадження № 22ц/811/3304/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 15 листопада 2022 року у складі судді Ковальчука О.І., у справі за позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення,-

встановив:

1 листопада 2021 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з цим позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу та стягнення з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 заборгованості за послуги з централізованого опалення за період 1 листопада 2014 року по 31 квітня 2020 року у розмірі 18 484,25 грн., інфляційних втрат в розмірі 229,91 грн., 3% річних в розмірі 65,56 грн., а також стягнення 210, 20 грн. витрат по сплаті судового збору. Вказану заяву судом задоволено та видано судовий наказ. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 7 квітня 2021 року судовий наказ №466/9952/20 скасовано. Зазначає, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Вони користуються послугами з централізованого опалення. З 1 липня 2014 року для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування, відповідачам відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 , а також щомісячно направлялися повідомлення про нарахування вартості послуг для оплати за такі. Зазначає, що між позивачем та відповідачами існують зобов`язальні правовідносини з приводу надання житлово-комунальних послуг. Стверджує, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» надавав споживачам послуги в повному обсязі та належної якості, споживачі користувався ними, але оплату не здійснювали. Це свідчить про неналежне виконання відповідачами зобов`язань, наслідком чого є порушення права позивача на одержання плати за надані послуги у встановлений законодавством строк. Вказує, що неправомірні дії відповідачів призвели до порушення майнових прав та законних інтересів позивача. Через несплату боргу відповідачами позивач не може забезпечити своєчасну сплату податків, внесків до пенсійного фонду, виплату заробітної плати працівникам, а також має заборгованість перед іншими підприємствами. Просить позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 15 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржує ЛМКП «Львівтеплоенерго». В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції неповно та неправильно встановлено обставини справи, які мають значення для справи, неправильно і неповно досліджено докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

20 лютого 2023 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що судовим наказом Шевченківського районного суду м. Львова №466/9952/20 від 14 грудня 2020 року задоволено заяву ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 заборгованості за послуги з централізованого опалення за період 1 листопада 2018 року по 31 квітня 2020 року у розмірі 10 918,13 грн., інфляційних втрат в розмірі 376,77 грн., 3% річних в розмірі 370,36 грн., та 210, 20 грн. витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 7 квітня 2021 року скасовано вказаний судовий наказ, роз`яснено позивачу право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

З довідки №28, виданої ЛМКП «Львівтеплоенерго» 1 вересня 2021 року, вбачається, що відповідачі зареєстровані та проживають у приватизованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . У цій квартирі встановлено індивідуальне автономне опалення. Таке опалення мають також і інші 11 квартир будинку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 30 травня 2022 року, у справі №466/7483/19, відмовлено у задоволенні позову ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_5 , з участю третьої особи: ОСОБА_6 , про стягнення заборгованості за опалення місць загального користування.

Цим рішенням встановлено, що 31 серпня 2005 року в житловому будинку АДРЕСА_2 встановлено індивідуальний тепловий пункт на опалення та гаряче водопостачання, про що складено акт №1472.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, суд першої інстанції зазначив, що не піддає сумніву та доказуванню обставинам, встановленим рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22 березня 2021 року, яке набрало законної сили, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві.

Судом встановлено, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією, суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

У позовній заяві позивач посилається на те, що ним (ЛМКП «Львівтеплоенерго») здійснювалось нарахування за послуги з централізованого опалення місць загального користування, за які відповідачі не сплачували, що призвело до заборгованості, яка станом на день звернення до суду, згідно поданого розрахунку, становить 18 484,25грн.

Відповідачами не заперечується факт надання ЛМКП «Львівтеплоенерго» послуг централізованого постачання теплової енергії та гарячої води, однак оспорюється спосіб нарахування та розмір заборгованості за надання послуг за період з 1 листопада 2018 року по 30 квітня 2021 року.

Встановлено, що відповідачі зверталися до позивача про надання інформації щодо кількості спожитих послуг та порядку розрахунків, однак позивач таких не надав.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» власники (співвласники) приміщень у будівлі, в якій окремі приміщення є самостійними об`єктами нерухомого майна, у разі приєднання такого будинку (будівлі) до зовнішніх інженерних мереж або обладнання такого будинку (будівлі) системою автономного теплопостачання, автономного гарячого водопостачання, автономного водопостачання зобов`язані забезпечити оснащення належних їм приміщень вузлами розподільного обліку відповідно теплової енергії, гарячої води, питної води, крім випадків, передбачених ч.ч. 5-7 цієї статті.

Згідно із ч.1 ст. комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.

Для цілей розподільного обліку права та обов`язки споживачів поширюються також на власників майнових прав на об`єкти нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано.

Відповідачі посилаються на те, що надані для оплати суми спожитої теплової енергії не є розподілені на витрати: опалення місць загального користування та підігрів гарячої води.

З акту ЛМКП «Львівтеплоенерго» №1472 від 31 серпня 2005 року вбачається, що в житловому будинку АДРЕСА_2 встановлено індивідуальний тепловий пункт на опалення та гаряче водопостачання.

З розрахунків нарахування та оплату послуг позивачем подається відомість на оплату послуг з центрального опалення за період з 1 листопада 2014 року по 30 квітня 2021 року та нараховані штрафні санкції. З відомості встановлено розрахунки за опалення місць загального користування, при цьому не зазначено яка частка в цій оплаті є за послуги гарячого водопостачання.

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсяги спожитої у будівлі гарячої, питної води, визначені за допомогою вузлів комерційного обліку (а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням) розподіляються між споживачами з урахуванням того, що: у разі якщо частина води була витрачена на полив клумб і газонів, прибирання місць загального користування тощо та/або гарячої води - на прибирання місць загального користування тощо, обсяг відповідно питної, гарячої води, що розподіляється між споживачами, зменшується на обсяг, витрачений на такі загальнобудинкові потреби, визначений на підставі показань відповідних вузлів обліку; у разі якщо приміщення всіх споживачів у будівлі оснащені вузлами розподільного обліку гарячої, питної води, загальний обсяг спожитої у будівлі відповідно гарячої, питної води (крім обсягу, витраченого на загальнобудинкові потреби) розподіляється між споживачами відповідно до обсягу споживання за показаннями вузлів розподільного обліку.

Якщо виникає різниця між показаннями вузла комерційного обліку та обсягом гарячої питної води, визначеним як сума показань вузлів розподільного обліку, така різниця розподіляється відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що розрахунки заборгованості, подані ЛМКП «Львівтеплоенерго», не містять належної інформації щодо способу нарахування заборгованості, показників загальнобудинкового лічильника опалення та лічильника обліку гарячої води, а лише вибіркові, часткові відомості, необхідні до зазначення у такого роду актах.

В матеріалах справи відсутні докази щодо зняття показників загального будинкового лічильника обліку гарячого водопостачання.

Відповідно до п.1-3 Розділу ІІІ Методики передбачено, що обсяг теплової енергії, витрачений на опалення МЗК та допоміжних приміщень будівлі, визначається на підставі показань вузлів розподільного обліку теплової енергії, вузлів розподільного обліку витрати теплоносія (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді) або приладів-розподілювачів теплової енергії у разі оснащення ними 100 % МЗК та допоміжних приміщень.

У разі відсутності вузлів розподільного обліку у МЗК та допоміжних приміщеннях будівлі обсяг теплової енергії, витрачений на опалення МЗК та допоміжних приміщень будівлі, визначається як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі (Qопбуд): одноповерхова будівля - 20 %; двоповерхова - 18 %; триповерхова - 16 %; чотириповерхова - 14 %; п`ятиповерхова - 12 %; шестиповерхова та вище - 10 %.

За рішенням співвласників будівлі зазначені частки споживання теплової енергії, витраченої на опалення МЗК та допоміжних приміщень будівлі, можуть визначатися із застосуванням понижувального коефіцієнта від 0,2 до 0,9 залежно від теплотехнічних характеристик огороджувальних конструкцій, зокрема характеристик заповнення дверних віконних, балконних та дверних блоків, наявності тамбурів, якості теплоізоляції інженерних систем тощо, або за рішенням співвласників для визначення частки може застосовуватися підвищувальний коефіцієнт від 1,1 до 2 залежно від наявності та технічного стану опалювальних приладів в МЗК та допоміжних приміщеннях, стану теплотехнічних характеристик огороджувальних конструкцій. Рішення про їх застосування або зміну приймається в міжопалювальний період, про що співвласники будівлі письмово повідомляють виконавця комунальної послуги або виконавця розподілу.

У разі якщо приміщення всіх споживачів у будівлі оснащені вузлами розподільного обліку, обсяг теплової енергії, витраченої на опалення МЗК та допоміжних приміщень будівлі, визначається як різниця між обсягом теплової енергії, визначеної на підставі показань вузла комерційного обліку, та сумарним обсягом спожитої теплової енергії за показаннями вузлів розподільного обліку, а також з врахуванням обсягу витрат теплової енергії на функціонування внутрішньобудинкової системи опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції).

З розрахунків позивача вбачається, що витрати на опалення місць загального користування становлять значно більше дозволеного нормативу (від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі (Qопбуд).

Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі №311/3489/18, тлумачення ч. 2 ст. 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

По своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу.

Згідно із пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень статті 10 цього Закону, а також прийняти рішення про незастосування положень частини п`ятої статті 10 цього Закону при розрахунках за житлово-комунальні послуги у відповідному будинку, будівлі.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 цього Закону, споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії.

Позивачем не надано доказів, які б стверджували про вірний розрахунок здійснених нарахувань, також не надано вихідних даних, за якими можливо перевірити правильність наданого розрахунку.

ЛМКП «Львівтеплоенерго» надані розрахунки заборгованості, про стягнення якої вони просять, яка здійснена відповідно до нормативно -правових актів, однак без належних доказів надання послуг, відповідно до цих же нормативно - правових актів. Відповідачі заперечують отримання згаданих послуг та належної якості у спірний період. Ці заперечення не спростовані належними та допустимими доказами.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 15 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 27 червня 2023 року.

Головуючий-______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш ___________________ Р.В. Савуляк