Справа № 643/3691/23
Провадження № 2/643/1495/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2023 року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді -Майстренко О.М., за участю секретаря - Риндіч О.Б. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус ХМНО Балух Наталія Вікторівна, про усунення від права спадкування, визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, звернення стягнення на частку квартири, в рахунок стягнення заборгованості за договором позики (письмовою розпискою), шляхом визнання права власності-

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус ХМНО Балух Н.В., в якому просить усунути ОСОБА_2 , від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді частини квартири АДРЕСА_1 , визнавши її такою, що не прийняла спадщину. Визнати за ним - ОСОБА_1 , право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . В рахунок стягнення заборгованості за договором позики (письмовими розписками від 17.04.2019 р. та від 15.01.2020 року, звернути стягнення на частку квартири АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.02.2005 р., р.н. НОМЕР_1 , договору про визначення розміру часток у спільній сумісній власності на квартиру від 14.07.2010р. та договору дарування частини квартири від 13.08.2010р., шляхом визнання за ним ОСОБА_1 , права власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, реєстраційний номер 5А-05-256307 від 16.02.2005р., зареєстрованого у Реєстрі права власності на нерухоме майно КП «Харківське міськБТІ» 12.07.2010р. за р.№ НОМЕР_2 , його дідові ОСОБА_5 , бабці - ОСОБА_2 , тітці - ОСОБА_3 та батькові ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 . 14.07.2010р. між співвласниками укладено договір про визначення розміру часток у спільній сумісній власності на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Парфенковою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1042. За цим договором їх частки у зазначеному спільному майні, визначено рівними - по частці квартири. 13.08.2010 року його дідусь ОСОБА_5 уклав договір дарування з його батьком ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Парфенковою І.В., зареєстрований в реєстрі за №1203, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав у власність безоплатно ОСОБА_4 частку спірної квартири, що належала йому на праві власності. Відтак батько став власником частини квартир АДРЕСА_1 . Аналогічний договір дарування уклала бабуся ОСОБА_2 зі своєю донькою, його тіткою ОСОБА_3 , яка стала власником іншої частки квартири. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частки квартири АДРЕСА_1 . Після смерті батька спадщину він прийняв фактично, оскільки проживав з батьком та доглядав за ним, коли він хворів. В спірній квартирі батько проживав один. Його сестра та мати - відповідачі у справі, в квартирі не проживали з 2010 року. Де вони зараз невідомо, ніякого зв`язку з ними немає. Вони не цікавилися ні станом здоров`я батька, ні квартирою. У встановлений законом строк він не встиг звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, оскільки з 24.02.2022 року в Україні оголошено військовий стан, у зв`язку з агресивними діями з боку РФ та він тимчасово виїхав за межі Харкова. 06.03.2022 року з батьком перервався зв`язок, він не відповідав на дзвінки. Він дуже хвилювався, оскільки не міг виїхати до Харкова, через активні бойові дії. Коли приїхав, то дізнався, що батько помер і його поховали сусіди. Нотаріальні контори та приватні нотаріуси в місті не працювали.В січні 2023 року він звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Балух Н.В. з заявою про прийняття спадщини. 27.01.2023 року нотаріус Балух Н.В. надала відповідь №25/01-16, в якій зазначила, що він - ОСОБА_6 заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк не подав та на день смерті з померлим зареєстрований не був, у зв`язку з чим відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька та запропонувала звернутися до суду. Серед документів на квартиру, які були в його батька, він виявив розписку, складену «17» квітня 2017р., ОСОБА_4 та його сестрою ОСОБА_3 , в тексті якої зазначено, що ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_4 суму в розмірі 23 000 доларів США та зобов`язалася повернути в строк до «17» квітня 2019 р. В разі неповернення боргу не заперечувала проти визнання за моїм батьком частини квартири АДРЕСА_2 , яка на праві власності належала їй.За життя батько розповідав йому, що позичив тітці гроші і вона віддала йому у встановлений в розписці строк суму в розмірі 10000 доларів США, а решту суми зобов`язалась повернути в строк до 15 січня 2021 року, про що склала письмову розписку від 15 січня 2020 року. Але гроші так і не повернула, виїхала з України та не з`являлась більше, квартирою не цікавилась, комунальні послуги з моменту визнання за нею права власності не сплачувала. Батько жалівся, що йому важко сплачувати комунальні послуги за себе і за неї, а зв`язку з нею не має, тому мав намір оформити її частку квартири на себе, як передбачено розпискою, однак не встиг це зробити. Оскільки матір батька - ОСОБА_2 не піклувалася про свого сина, коли він хворів, не приїжджала до нього, навіть не телефонувала йому, зв`язку з нею не було і взагалі, вона, мабуть і не знає, що її син помер, позивач вважає, що вона є такою, яка має бути усунена від права на спадкування тієї частки квартири, яка належала їй після смерті сина, тобто частки від частки його батька. Відповідач ОСОБА_3 має бути виключена з числа власників частки спірної квартири та право власності на її частку має бути звернуто стягнення за договором позики, шляхом визнання за ним, як за правонаступником після смерті батька ОСОБА_4 права власності на її частку квартири. З 2010 року, і по даний час відповідачі не приймали та не приймають жодної участі в утриманні та розпорядженні спірною квартирою, що також порушує його законні права та інтереси, тому він вимушений звернутися з даним позовом до суду.

Позивач та його представник ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та задоволення позову у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`вились, про причину неявки не повідомили, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином.

Третя особа приватний нотаріус ХМНО Балух Н.В. в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідив матеріали справи, вважає позов обгрунтованим, а тому задовольняє його з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належним чином є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право власності на житло, реєстраційний номер 5А-05-256307 від 16.02.2005р., зареєстрованого у Реєстрі права власності на нерухоме майно КП «Харківське міськБТІ» 12.07.2010р. за р.№ НОМЕР_2 , дідові позивача- ОСОБА_5 , бабці - ОСОБА_2 , тітці - ОСОБА_3 та його батькові ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

14.07.2010р. між співвласниками укладено договір про визначення розміру часток у спільній сумісній власності на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Парфенковою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1042. За цим договором їх частки у зазначеному спільному майні, визначено рівними - по частці квартири.

13.08.2010 року дідусь позивача - ОСОБА_5 уклав договір дарування зі своїм сино, батьком позивача ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Парфенковою І.В., зареєстрований в реєстрі за №1203, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав у власність безоплатно ОСОБА_4 частку спірної квартири, що належала йому на праві власності. Відтак батько позивача став власником частини квартир АДРЕСА_1 . Аналогічний договір дарування уклала його бабуся ОСОБА_2 зі своєю донькою, тіткою позивача ОСОБА_3 , яка стала власником іншої частки квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_4 .

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частки квартири АДРЕСА_1 .

Після смерті батька спадщину позивач ОСОБА_1 прийняв фактично, оскільки проживав з батьком та доглядав за ним, коли він хворів. В спірній квартирі він проживав один. Його сестра та мати - відповідачі у справі, в квартирі не проживали з 2010 року. Де вони зараз невідомо, ніякого зв`язку з ними немає. Вони не цікавилися ні станом здоров`я батька позивача, ні квартирою.

Як зазначає позивач, у встановлений законом строк він я не встиг звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, оскільки з 24.02.2022 року в Україні оголошено військовий стан, у зв`язку з агресивними діями з боку РФ та він тимчасово виїхав за межі Харкова. 06.03.2022 року з його батьком перервався зв`язок, він не відповідав на дзвінки. Він дуже хвилювався, оскільки не міг виїхати до Харкова, через активні бойові дії. Коли приїхав, то дізнався, що батько помер і його поховали сусіди. Нотаріальні контори та приватні нотаріуси в місті не працювали.

В січні 2023 року позивач звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Балух Н.В. з заявою про прийняття спадщини.

27.01.2023 року нотаріус Балух Н.В. надала відповідь №25/01-16, з якої вбачається, що ОСОБА_6 заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк не подав та на день смерті з померлим зареєстрований не був, у зв`язку з чим відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька та запропонувала звернутися до суду.

Серед документів на квартиру, які батька позивача, він виявив розписку, складену «17» квітня 2017р., складену між ОСОБА_4 та його сестрою ОСОБА_3 , в тексті якої зазначено, що ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_4 суму в розмірі 23 000 доларів США та зобов`язалася повернути в строк до «17» квітня 2019 р. В разі неповернення боргу не заперечувала проти визнання за моїм батьком частини квартири АДРЕСА_2 , яка на праві власності належала їй.

За життя батько розповідав позивачу, що позичив тітці гроші і вона віддала йому у встановлений в розписці строк суму в розмірі 10000 доларів США, а решту суми зобов`язалась повернути в строк до 15 січня 2021 року, про що склала письмову розписку від 15 січня 2020 року. Але гроші так і не повернула, виїхала з України та не з`являлась більше, квартирою не цікавилась, комунальні послуги з моменту визнання за нею права власності не сплачувала. Батько жалівся, що йому важко сплачувати комунальні послуги за себе і за неї, а зв`язку з нею не має, тому мав намір оформити її частку квартири на себе, як передбачено розпискою, однак не встиг це зробити.

Бабуся позивача ОСОБА_2 не піклувалася про свого сина, , коли він хворів, не приїжджала до нього, навіть не телефонувала йому, зв`язку з нею не було і взагалі, вона, мабуть і не знає, що її син помер, тому позивач вважає, що вона є такою, яка має бути усунена від права на спадкування тієї частки квартири, яка належала їй після смерті сина, тобто частки від частки мого батька.

Частиною першою статті 172 СК України передбачено, що дитина, повнолітні дочка, син, зобов`язані піклуватись про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечувати умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, для застосування частини 5 статті 1224 ЦК України необхідно встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

В розумінні вимог п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року, факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, встановлюється судомза заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому, слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосуєтьсявсіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійнозабезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування можебути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, право на спадщину за законом почергово отримують особи, які вказані в ст.1261-1265 ЦК України.

За змістом ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняттям спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (1263 ЦК України).

Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи те, що до складу спадщини входить нерухоме майно, виконуючи свій обов`язок визначений ст. 1297 ЦК України, відповідно до якої, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях - діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 4.4 факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законодавством.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено якщо право власності оспорюється та в разі втрати документів, які засвідчують право власності.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно- територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Частинами другою та шостою статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Аналіз наведених норм права дозволяє сформулювати висновок про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, своєчасного, повного, безумовного прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті останнього.

Частина третя статті 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного (позиція Верховного суду у справі № 355/832/17 від 10.04.2020).

Відповідно до вимог ст.ст.1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця і залежить виключно від його власної волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування і остаточно дає відповідь на питання про прийняття спадщини.

Оскільки ОСОБА_4 хворів, потребував сторонньої допомоги та піклування, а його доглядом, утриманням та піклуванням займався його син, позивач у справі ОСОБА_1 , до початку оголошення військового стану в Україні, а його мати ОСОБА_2 в цьому участі не приймала, взагалі не цікавилась станом здоров`я свого сина та його життям, що відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України, суд вбачає підстави для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_4 ,

Крім того, позивач вказує на те, що, за життя, а саме 17.04.2017 р. його батько батько позичив відповідачу у справі ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 23 000 доларів США, про що було складено письмову розписку, в якій ОСОБА_3 зобов`язалася повернути позичені грошів строк до 17.04.2019р. В разі неповернення боргу не заперечувала проти визнання за моїм батьком частини квартири АДРЕСА_2 , яка на праві власності належала їй. Частину позиченої суми в розмірі 10000 доларів США вона повернула батькові у встановлений строк, а решту боргу в сумі 13000 доларів США зобов`язалася повернути в трок до 15.01.2021 р.

Як розповідав йому батько, його сестра ОСОБА_3 після того, як повернула частину боргу, виїхала за кордон України та не поверталась. Гроші не повернула а ні в установлений розпискою строк ані до самої смерті батька.

Договір позики - це один з видів зобов`язань, спрямованих на передачу майна.

Враховуючи, що договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обов`язки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказані вище висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-2789цс16.

Відповідно до ст.1046 ЦК За договором позики (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц викладено: «Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193,частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ураховуючи умови договорів позики та положення статті 533 ЦК України, суму боргу необхідно стягувати за відповідним курсом долара США (євро) станом на день ухвалення судового рішення.

Така позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 25.04.2018 по справі № 759/15553/14-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1)передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2)правонаступництва; 3)виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4)виконання обов`язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні за згодою кредитора може бути замінений іншою особо. Це пов`язано з тим, що кредитору не байдуже. Хто виконуватиме зобов`язання, оскільки різні боржники мають різну платоспроможність, правосвідомість тощо.

Таким чином, ОСОБА_1 являється правонаступником кредитора ОСОБА_4 у даному правовідношенні, який належним чином уклав договір позики з ОСОБА_3 , узгодивши всі істотні умови.

З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів.

Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.

Таким чином, відповідачем не виконано умови договору позики та не сплачено суму заборгованості в повному обсязі, у зв`язку з чим я вимушений звернутися з даною вимого до суду.

Приписами статті 589 ЦК України, встановлено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Якщо предметом застави є нерухоме майно, то спірні правовідносини регулюються Законом України « Про іпотеку», де у ст. 33 містяться аналогічні приписи та зокрема зазначено, що: «У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.»

Згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, позивачем доведено та надано належних доказів для виключення відповідача ОСОБА_3 з числа власників частки спірної квартири та право власності на її частку має бути звернуто стягнення за договором позики, шляхом визнання за позиваем ОСОБА_1 , як за правонаступником після смерті батька ОСОБА_4 права власності на її частку квартири.

З 2010 року, і по даний час відповідачі не приймали та не приймають жодної участі в утриманні та розпорядженні спірною квартирою, що також порушує мої законні права та інтереси.

На даний час місцезнаходження відповідачів невідомо, оскільки зв`язку з ними немає.

Усунення відповідача ОСОБА_2 від права на спадкування за законом, а відповідача ОСОБА_3 виключення з числа власників необхідно позивачу для оформлення свідоцтва про право на спадщину з метою подальшої реалізації своїх прав, як власника нерухомого майна.

Відтак, ОСОБА_6 набув право вимагати звернення стягнення на предмет застави, яким є частка квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 , в рахунок погашення заборгованості за договором позики, шляхом визнання за мною права власності на вищевказану частку квартиру, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договір позики щодо повернення суми боргу.

Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, суд вважає, що в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст.ст. 2, 12, 247, 258, 259, 263-268, 280, 281 ЦПК України, та ст.ст.16,202, 207, 316, 328, 392, 512, 514, 520, 524-526, 530, 533, 589, 611, 612, 625, 1046, 1047, 1168, 1223, 1224, 1258, 1261-1265, 1272, 1296, 1297 ЦК України, ст..ст. 12, 33 ЗУ «Про іпотеку», ст. 3, 172 СК України, ст..ст. 13, 41, 47 Конституції України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус ХМНО Балух Наталія Вікторівна, про усунення від права спадкування, визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, звернення стягнення на частку квартири, в рахунок стягнення заборгованості за договором позики (письмовою розпискою), шляхом визнання права власності - задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 дані паспорту невідомі, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання невідоме, від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді частини квартири АДРЕСА_1 , визнавши її такою, що не прийняла спадщину.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4

зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В рахунок стягнення заборгованості за договором позики (письмовими розписками від 17.04.2019 р. та від 15.01.2020 року, звернути стягнення на частку квартири АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.02.2005 р., р.н. НОМЕР_1 , договору про визначення розміру часток у спільній сумісній власності на квартиру від 14.07.2010р. та договору дарування частини квартири від 13.08.2010р., шляхом визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 , права власності на частку квартири АДРЕСА_1 , що належить останній.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Майстренко О.М.