Постанова

Іменем України

27 грудня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/15406/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ"

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 29 серпня 2023 року

в складі судді Коваленко І. В.

у цивільній справі №755/3005/23 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ"

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2

про стягнення заборгованості

У С Т А Н О В И В:

В березні 2023 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" (далі - ТОВ "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ") звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідачів заборгованість за послуги з постачання гарячої води та опалення у розмірі 85 199,39 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 17 083,81 грн, 3 % річних у розмірі 7 131,33 грн та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що відповідачі є споживачами послуг за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач надає для зазначеного будинку послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідачі з жовтня 2015 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення та з липня 2017 року не вносили оплату за постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 23 лютого 2022 року у розмірі 85 199,39 грн, з яких заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення - 49 499,43 грн та заборгованість за постачання гарячої води - 35 699,96 грн.

Відповідачі, як боржники, що прострочили виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язані також сплатити зазначену суму боргу, з урахуванням інфляційної складової та трьох процентів річних.

Не погоджуючись із позовною заявою, відповідачі через представника ОСОБА_3 подали відзив, у якому визнали наявність заборгованості у розмірі 31 514,77 грн. Також просили суд застосувати позовну давність до заявлених вимог за період до березня 2020 року (а. с. 124-133).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києвавід 29 серпня 2023 року у задоволенні позову ТОВ "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник ТОВ "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" - Кравченко О. П. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на упереджену, незаконну, хибну та помилкову позицію суду, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, на підтвердження наданих позивачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Вказала, що відповідачами не оспорювався факт споживання послуг за зареєстрованим місцем проживання. Однак, за висновками суду відповідачі, з жовтня 2015 року по 23 лютого 2022 року, такі послуги споживали безоплатно.

У доводах апеляційної скарги звертає увагу на те, що споживач не звільняється від оплати за житлово-комунальні послуги, отримані ним до укладення відповідного договору.

Просила ухвалити рішення про стягнення заборгованості за надані послуги з урахуванням заяви відповідачів про застосування строку позовної давності (а. с. 172).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_3 погодився з висновком суду, що саме позивач повинен був довести факт надання послуг відповідачам та будинку в цілому, та наявність права вимоги про стягнення заборгованості. Судом вірно враховано доводи відповідачів, що ними не укладалося з позивачем договору про надання послуг. На його думу до спірних правовідносин підлягають застосуванню правові висновки щодо врахування строків позовної давності. За наведених обставин просив відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі (а. с. 215- 227а).

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності у позивача права вимоги.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону №1875-ІV й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону №1875-ІV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 та у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 522/10647/15-ц, що свідчить про усталену практику.

Відтак, відсутність письмового договору не являється підставою для відмови у стягненні заборгованості по житлово-комунальним послугам, які надавалися позивачем та споживалися відповідачами.

Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у виді пені.

За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто, у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі щомісячної сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодних доказів на підтвердження неотримання послуг відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано.

Відповідачами не надано доказів на підтвердження того, що такі послуги не надавались, або ж надавались в меншому об`ємі ніж включено до проведеного позивачем розрахунку. Не надано також доказів того, що послуги у спірний період отримував будь-який інший суб`єкт. Навпаки, у відзиві на позовну заяву відповідачі визнали факт споживання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. За розрахунками відповідачів заборгованість за надані послуги в межах строку позовної давності становить 31 514,77, з яких заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення - 15598,88 грн, та заборгованість за постачання гарячої води - 15915,89 грн (а. с. 124-133).

Враховуючи викладене та на підставі наведених правових норм, апеляційний суд вважає, що між відповідачами, які проживали у квартирі та до якої надавалися споживчі послуги, і позивачем існували фактичні договірні відносини, у зв`язку з чим позов про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги є обґрунтованим, однак підлягає задоволенню лише в межах строку позовної давності.

Подана відповідачем заява про застосування судом наслідків про сплив строку позовної давності може бути застосована судом лише до частини заявлених позивачем позовних вимог про стягнення заборгованості за централізоване опалення у період з жовтня 2015 року по 12 березня 2017 року.

Борг за надані послуги з гарячого водопостачання нарахований позивачем в межах строків позовної давності.

Згідно із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, з них на користь позивача стягуються заявлені 3% річних та інфляційні втрати.

Колегія суддів приймає до уваги, що на території України з 12 березня 2020 року було запроваджено карантин, на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (№530-ІХ від 17 березня 2020 року) заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово- комунальні послуги.

Відповідно до приписів п.п.4 п. З розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID -19)», вони стосуються заборони нарахування саме неустойки (штрафу та пені), як одного із способів забезпечення виконання грошового зобов`язання (ст. 549-552ЦК України).

Однак, така заборона не стосується 3% річних та інфляційних втрат, які передбачені ст. 625 ЦК України, та які не є неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яка має компенсаційний характер.

Така позиція, висловлена у постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року №912/1120/16, від 19 червня 2019 року № 703/2718/16-ц, від 08 листопада 2019 року № 127/15672/16-ц, від 18 березня 2020 року №902/417/18.

Оскільки, 3% річних та інфляційні втрати, які передбачені ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання і мають компенсаційний характер, тому до положення даної статті закону застосовується загальний строк позовної давності.

Заборгованість відповідачів з централізованого опалення, з урахуванням зробленої ними заяви про застосування судом наслідків спливу строків позовної давності, за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року становить 38 197, 72 грн.

Заборгованість відповідачів з гарячого водопостачання нарахована позивачем при поданні позову до суду в межах строку позовної давності у період з 1 липня 2017 року по 23 лютого 2022 року становить 35 699, 96 грн.

Інфляційна складова боргу відповідно до розміру вимоги, за централізоване опалення становить 6145,71 грн, за послуги з гарячого водопостачання становить 5 736,19 грн, а разом складає 11 881, 90 грн.

Розмір 3% річних з простроченої суми відповідно до розрахунку ціни вимоги за централізоване опалення становить 2 706,09 грн, за послуги з гарячого водопостачання становить 2 516,57 грн (Додаток до відповіді на відзив), а разом становить 5 222,66 грн.

Таким чином, підлягає стягненню 91 002, 24 грн, яка складається: сума заборгованості за послуги з постачання централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 73 897, 68 грн; інфляційна складова боргу в розмірі 11 881,90 грн; три відсотки річних у розмірі 5 222,66 грн.

Правильність зробленого позивачем математичного розрахунку, які підлягають сплаті відповідачами, а також розміру заборгованості, яка утворилася у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань, відповідачами належними та допустимими доказами не спростовано.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Аналогічний за змістом правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц.

У зв`язку з наведеним, та враховуючи, що при зверненні до суду позивач заявляв вимогу про стягнення заборгованості в розмірі 109 414,53 грн, а в апеляційній скарзі позивач визнав обставину нарахування заборгованості поза межами строку позовної давності, і таку заяву було подано відповідачами до суду першої інстанції, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів вирішила скасувати рішення з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову на суму 91 002,24 грн, то з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в сумі 5 580,71 грн, по 2 790,36 грн з кожного, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі позивачем позов підтримано частково в межах строку позовної давності, з урахуванням поданої відповідачами до суду першої інстанції заяви про застосування позовної давності, то апеляційна скарга підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києвавід 29 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (дата народження та РНОКПП не відомі, НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20, міжнародний номер банківського рахунку НОМЕР_3 в AT «Сенс Банк» у м. Києві, ) заборгованість за послугу з централізованого опалення/постачання теплової енергії та постачання гарячої води у розмірі 73 897, 68 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 11 881, 90 грн, 3 % річних у розмірі 5 222, 66 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (дата народження та РНОКПП не відомі, НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20, міжнародний номер банківського рахунку НОМЕР_3 в AT «Сенс Банк» у м. Києві, ) витрати по сплаті судового збору в сумі 5 580,71 грн, по 2 790,36 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська