КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 757/9639/21-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/878/2023Головуючий у суді першої інстанції - Матійчук Г.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Запорожцевим Віталієм Вікторовичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової Ірини Іванівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ДР ПН КМНО Бочапрової І.І., в якому просила:

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.01.2021, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений ПН КМНО Бочаровою І.І., серія та номер: 83;

скасувати рішення ПН КМНО Бочарової І.І., індексний номер рішення 56388052 від 30.01.2021 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 та припинити речове право приватної власності ОСОБА_1 на об`єкта нерухомого майна 000 - квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2004, посвідченого ПН КМНО Рильською Л.С., зареєстровано в реєстрі за №7.

Право власності на квартиру зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що підтверджується Реєстраційним посвідченням від 29.01.2004.

01.02.2021 позивачу стало відомо, що право власності на квартиру в Єдиному реєстрі речових прав зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 83, посвідченого ПН КМНО Бочаровою І.І.

Однак, позивач вказує, що вона не укладала та не могла укласти зазначений договір купівлі-продажу квартири від 30.01.2021, оскільки у цей час була відсутня в Україні.

Тобто, договір купівлі-продажу є недійсним з підстав невідповідності умов договору вимогам закону (ч. 1 ст. 215 ЦК України) та відсутність у особи, яка вчинила правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності (частини 1, 2 статті 203 ЦК України). Оскільки, зазначений договір купівлі-продажу квартири вона не підписувала, а, отже, було відсутнє волевиявлення позивача на укладення правочину, тому він не породжує юридичних наслідків, окрім їх недійсності (ч. 1 ст. 216 ЦК України), а проведена реєстраційна дія за наслідками укладеного правочину (ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), є такою, що підлягає скасуванню (т. 1 а.с. 1-8).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09.08.2022 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ДР ПН КМНО Бочарової І.І. про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності задоволено. Визнано недійсним Договір купівлі-продажу від 30.01.2021, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений ПН КМНО Бочаровою І.І., серія та номер: 83. Скасовано рішення ПН КМНО Бочарової І.І., індексний номер рішення 56388052 від 30.01.2021 про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 та припинити речове право приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна 000 - квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат (т. 2 а.с. 113-118 зв.).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що позивачем, всупереч вимогам ст.ст. 12, 77- 81 ЦПК України, не було надано суду першої інстанції належних доказів, які б безспірно підтверджували наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 83, а саме не надано доказів недотримання стороною (сторонами) під час вчинення правочину вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не повністю дослідив обставини справи і надав їм неналежну оцінку, не врахував, що підставою звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі продажу стало вчинення шахрайських дій та підробка правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомості та особистих документів власниці цього об`єкту. При цьому, копія висновку почеркознавчої експертизи не є належним доказом оскільки проведена з порушенням законодавства України, а саме без відібрання та дослідження експериментальних зразків підпису у ОСОБА_2 .

Посилання позивача в якості доказу, лише на довідку з державної прикордонної служби України про те, що ОСОБА_2 в період укладення Договору купівлі - продажу не перетинала державний кордон України за паспортом громадянки України, є недостатнім доказом того, що вона не зробила цього за паспортним документом іншої країни.

Зазначає, що приймати рішення по справі щодо недійсності договору купівлі-продажу від 30.01.20021 до закінчення досудового слідства по кримінальному провадженню внесеному до ЄРДР за № 0000192 від 01.02.2021 по даному факту, не маючи вироку суду, щодо встановлення реального кола винних осіб, доведеності їх вини та встановлення, в порядку судового слідства дійсних фактів шахрайських дій, які, до речі, можуть безпосередньо вплинути на рішення суду в даній справі, є однозначно передчасним та не обґрунтованим. Оскільки поки не буде закінчено судове слідство не можливо бачити та оцінювати докази в кримінальній справі, а тим паче, враховувати їх під час розгляду даної справи. Крім цього, сторонам у цій справі, як і суду першої інстанції, досі достеменно не відомо повне коло осіб причетних до цього злочину (т. 2 а.с. 154-161).

18.01.2023 ПН КМНО Бочаровою І.І. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що у матеріалах нотаріальної справи міститься всі документи на підставі яких вчинено нотаріальну дії. Надані документи продавцем не мали підчисток, дописок, виправлення, документи не мали пошкоджень, тексти були читабельними.

Приватним нотаріусом візуально оглянуто всі документи. Жоден документ не викликав сумніву, щодо не справжності. Приватний нотаріус, отримавши від продавця оригінали правовстановлюючих документів, здійснила їх перевірку, що підтверджує інформаційна довідка з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 30.01.2021 № 169127574.

Факт того, що правовстановлюючі документи і паспорт є непідробними підтверджує інформаційна довідка із БТІ від 24.11.2020 № КВ-2020 № 37328, яка видається БТІ тільки власнику на підставі оригіналів правовстановлюючих документів та паспорту. Таким чином, позивачем не надано доказів недійсності правовстановлюючих документів та паспорту (т. 2 а.с. 182-188).

16.07.2021 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що документи, які було надано нотаріусу для посвідчення спірного договору містять явні ознаки підроблення, а отже не відповідають вимогам чинного законодавства, тому нотаріус мала усі правові підстави для відмови у посвідченні спірного договору (т. 2 а.с. 197-208).

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечувала проти поданої апеляційної скарги та просила її відхилити.

Представник ПН КМНО Бочарова І.І. - ОСОБА_5 підтримали подану апеляційну скаргу ОСОБА_1 з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі порушено права позивача як законного власника квартири у зв`язку із укладенням договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021 та реєстрацією на підставі даного договору права власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 . Як наслідок, порушені права позивача підлягають захисту в судовому порядку.

Але погодитись із такими висновками у повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2004, посвідченого ПН КМНО Рильською Л.С., зареєстровано в реєстрі за №7.

Право власності на квартиру за ОСОБА_2 зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що підтверджується Реєстраційним посвідченням від 29.01.2004.

ОСОБА_1 стверджує, що вона 30.01.2021 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 83, посвідченого ДР ПН КМНО Бочаровою І.І. Продавцем за договором виступала ОСОБА_2 .

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021, ДР ПН КМНО Бочаровою І.І., вчинено реєстраційну дію № 56388052 (з відкриттям розділу) про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено, що 31.01.2021 мати позивача - ОСОБА_6 дізналась, що квартира, нібито, продана, а право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 . В цей день, ОСОБА_6 повідомила Печерське УП ГУНП у м. Києві про те, що було вчинено шахрайство, а саме мала місце спроба незаконного заволодіння спірною квартирою. Зазначене підтверджується протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення, який закінчено складати 01.02.2021 о 00:40 годині.

01.02.2021 Печерським УП ГУНП у м. Києві внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження № 0000192 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України по факту незаконного заволодіння квартирою. На підтвердження зазначеного, у матеріалах справи міститься копія витягу з ЄРДР щодо кримінального провадження № 0000192 від 01.02.2021.

В свою чергу, ОСОБА_1 та ДР ПН КМНО Бочарова І.І. у своїх поясненнях зазначали, що позивач була присутня при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2021, надала для підтвердження своєї особи оригінали паспорту громадянина України, картку фізичної особи - платника податків, а для підтвердження свого права власності на квартиру - оригінал договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2004. При цьому, надані документи не містили будь-яких сумнівів у їх дійсності та достовірності. Нотаріус здійснила огляд та перевірку наданих документів.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами 1, 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини 2, 4 статті 207 ЦК України.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у ч. 3 ст. 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто, як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 вже більше 10 років проживає за кордоном, зокрема у Франці, м. Лібурн. В Україні, від її імені правом розпоряджатись квартирою наділена виключно її мати ОСОБА_6 на підставі довіреності від 23.04.2019.

Згідно висновку експерта від 23.07.2021 № СЕ-19/111-21/34473-П, проведеного в рамках кримінального провадження № 0000192 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 01.02.2021, підписи на спірному договорі купівлі-продажу квартири від 30.01.2021, а саме в графі «підписи» навпроти ПІБ ОСОБА_7 - виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, з наслідуванням її підпису (т. 1 а.с. 189-202).

Із матеріалів справи вбачається, що спірний договір купівлі-продажу квартири від 31.01.2021 ОСОБА_2 не підписувала, тобто, не укладала. Зазначене свідчить про те, що укладеним правочином, який було вчинено поза волею власника нерухомого майна, було порушено права безпосередньо самого власника квартири - ОСОБА_2 .

В той же час, обраний позивачем спосіб захисту є неправильним з огляду на те, що вимога про визнання договору недійсним передбачає повернення сторонами отриманого за укладеним договором. Оскільки, при визнанні договору недійсним, слід вважати, по-перше, що сторони при вчиненні правочину досягли згоди з усіх істотних умов договору, і, як наслідок, такий правочин було укладено. Однак, такі обставини матеріалами справи не доведено.

По-друге, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, ОСОБА_2 не ставить питання про повернення грошових коштів отриманих за договором купівлі-продажу квартири.

В той же час, якщо ж позивач вважає, що покупець ОСОБА_1 не набула права власності на отримане нею спірне майно, зокрема, тому, що покупець не є добросовісним набувачем, то вона вправі скористатися передбаченими законодавством зобов`язально-правовими способами захисту права власності. Для застосування таких способів захисту немає потреби в оскарженні договору купівлі-продажу спірної квартири.

В іншому випадку позивач може вдатися до такого способу захисту, як відшкодування завданої їй майнової шкоди; зокрема, заподіяної продажем майна за ціною, нижчою від ринкової, та моральної шкоди (ч. 3 ст. 386 ЦК України). Відповідачами за цим позовом можуть бути особи, з вини яких така шкода була заподіяна.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до положень статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1 статті 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України).

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18), а також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Тобто, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку про те, що задоволення заявлених позивачем вимог, не приведе до поновлення її майнових прав. Зазначене свідчить про те, що позивачем обрано неналежні способи захисту своїх порушених прав, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Запорожцевим Віталієм Вікторовичем, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової Ірини Іванівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст виготовлено 07 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова