справа № 760/2362/23 головуючий у суді І інстанції Кушнір С.І.
провадження № 22-ц/824/6583/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Влащенком Олегом Анатолійовичем, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2023 року представник заявника звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони ОСОБА_2 наближатися на відстань до 100 м до місця реєстрації заявника за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори зі заявником без його згоди або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року між заявником та заінтересованою особою розірвано шлюб. Спільних дітей від шлюбу немає. З 2019 року приживають окремо, спільне господарство не ведуть. Однак ОСОБА_2 під час зустрічей вчиняє сварки, ображає, б`є заявника.

Вказує, що рік тому після операції ОСОБА_2 влаштувала скандал і вдарила його у живіт. Квартира, у якій проживає заявник, належить його сину ОСОБА_3 . Заінтересована особа постійно влаштовує сварки, наносить фізичні ушкодження заявнику. Наразі він найняв жінку, яка готує та прибирає, самостійно сплачує за квартиру.

Зазначає, що є людиною похилого віку та боїться за своє життя. Восени 2022 року змушений був звернутися до поліції через постійні скандали з ОСОБА_2 .

Під час спільного проживання ОСОБА_2 била заявника та наносила йому інші тілесні ушкодження, виганяла його з квартири, вночі, в спідній білизні в під`їзд будинку без засобів зв`язку; намагалася вибивати вихідні двері в стані алкогольного сп`яніння.

Однак, притягнення до адміністративної відповідальності не вплинуло на її поведінку, та вона продовжує вчиняти відносно ОСОБА_1 психологічне насильство, яке проявляється в словесних образах, лайці, приниженнях, залякуванні (в т.ч. ножем), погрозах фізичної розправи; фізичне насильство шляхом штовхання, побиття; псування майна.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Влащенка Олега Анатолійовича, подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким заяву задовольнити.

Апелянт, посилаючись на обставини, норми права та судову практику, викладені в позові, обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що судом першої інстанції проявлено невиправдану поспішність у розгляді справи. Апелянт вважає, що судом не були захищені права, гарантовані Конституцією України та правовими нормами цивільного законодавства. На думку апелянта, судом першої інстанції не створено необхідних умов для всебічного і повного дослідження обставин справи. Також апелянт переконаний, що судом першої інстанції неповно досліджено надані докази.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

У судове засідання сторони будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, шляхом направлення повідомлень на електронну адресу представників, смс повідомлення та поштового повідомлення, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Жодних клопотань про неможливість явки у судове засідання або відкладення розгляду справи учасниками справи не подавалося.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1. є пенсіонером, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 01.04.2001 року.

Відповідно до консультативного висновку ДУ «Інститут серця МОЗ України» від 13.05.2019 року та виписного епікризу з установи «Гармонія здоров`я» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 страждає захворюваннями серця та дизуричними явищами. З 18.11.2019 року по 23.11.2019 року знаходився на стаціонарному лікуванні.

Згідно виписки з Центру традиційної медицини лікаря Ізмайлова, ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні з 05.08.2021 року по 07.09.2021 року з діагнозом радикулополіневрит поперечного відділу хребта, Люмбалгія, Ішіас.

25.01.2023 року ОСОБА_1 звертався до ТОВ "Клініка Візіобуд-Плюс", встановлено діагноз: травматична ерозія шкіри в районі внутрішнього кутика правого ока, кон`юктивіт обох очей.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року у справі №760/22732/21 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Звільнено ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням, а справу закрито.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 14.08.2021 року об 11-00 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного та фізичного характеру стосовно чоловіка ОСОБА_1 , а саме: ображала, здійснювала погрози та штовхала, тобто вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Крім того, ОСОБА_2 14.08.2021 року о 14-30 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно чоловіка ОСОБА_1 , а саме била в живіт та ображала словесно, тобто вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина ОСОБА_2 у вчиненні 14 серпня 2021 року домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року у справі №755/14650/21 розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний №271425059 від 20.08.2021 року, ОСОБА_3 з 17 січня 2014 року є власником квартири АДРЕСА_2 .

У судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_4 пояснив, що є сусідом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , чує сварки в їх квартирі, але не був присутнім під час сварок подружжя.

У судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_1 йому розповідав про сварки з дружиною, під час сварок він не був присутнім.

Постановами Солом`янського районного суду м. Києва від 26.01.2023 року ( справа № 760/168/23, № 760/169/23, № 760/161/23, № 760/163/23, № 760/165/23, № 760/191/23, № 760/194/23, № 760/170/23) провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.2 ст.173-2 КУпАП закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суд не встановив причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_2 , вчиненими у серпні 2021 року та необхідністю вжиття заходів тимчасового обмеження її прав у 2023 році. Судом в ході розгляду справи не встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , а також ризиків настання насильства у майбутньому, зіставляючи інтереси учасників справи та особи, в право якої здійснюється втручання, її вік, враховуючи суспільні інтереси та інтереси учасників справи. Аргументи заявника для виправдання такого серйозного втручання в життя ОСОБА_2 не є достатніми, оскільки заявник не надав беззаперечних доказів на підтвердження вчинення відносно нього домашнього насильства у розумінні Закону, що є його процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Заявник посилався на те, що ОСОБА_2 вчиняє щодо нього домашнє насильство, у зв`язку з чим просив видати обмежувальний припис.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14, 15 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника; обмежувальний припис стосовно кривдника; взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

За п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

При вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/937/21.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства ОСОБА_1 посилався, зокрема, на постановоу Солом`янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року у справі №760/22732/21, якою ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Однак колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_2 , вчиненими у серпні 2021 року та необхідністю вжиття заходів тимчасового обмеження її прав станом на січень 2023 року (час звернення до суду).

Докази продовження чи повторного вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , а також ризиків настання насильства у майбутньому, у матеріалах справи відсутні.

Покази свідків також не підтверджують факту вчинення ОСОБА_2 у вказаний період домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , оскільки під час сварок, як зазначили самі свідки, вони не були присутні.

З наданих заявником доказів в обґрунтування заяви про видачу обмежувального припису вбачається, що дійсно між сторонами раніше виникали конфліктні ситуації на побутовому рівні, проте, не було надано доказів наявності ризиків для заявника, в розумінні положень п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та (або) вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.

Отже, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, які б могли свідчити про вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , у їх сукупності, оцінивши можливі ризики застосування подальшого психологічного чи фізичного насильства у майбутньому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неповно з`ясував фактичні обставини справи та не надав належної правової оцінки наявним у справі доказам щодо встановлення факту вчинення домашнього насильства відносно заявника не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи і зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що таке судове рішення не перешкоджає ОСОБА_1 повторно звертатись із заявою про видачу обмежувального припису у випадку прояву домашнього насильства.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, а отже, не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому апеляційним судом відхиляються.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні заяви.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Влащенком Олегом Анатолійовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова