ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2023 року

м. Харків

справа № 645/3947/19

провадження № 22-ц/818/1067/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Тичкової О.Ю.,

суддів Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2023 року ухвалене у складі судді Шарка О.П. ,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2021року до Фрунзенського районного суду м.Харкова надійшла заява ОСОБА_5 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу у загальному розмірі 85000 гривень.

В обґрунтування заяви адвокат Прилипко Д.В. зазначав, що Фрунзенським районним судом м. Харкова суду від 22.11.2021 було ухвалено рішення у цивільній справі №645/3947/19 про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною. При ухваленні судового рішення судом не вирішено питання про стягнення витрат на правову допомогу. У встановленому законом порядку, до судових дебатів у справі, він звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з заявою про встановлення витрат на професійну правничу допомогу, які сторона має сплатити у зв`язку з розглядом справи та визначення порядку подання доказів щодо понесених судових витрат по справі та заявив що ним додатково будуть подані докази, щодо понесених витрат по справі для реалізації свого права на стягнення витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи №645/3947/19. Тому заявник просив суд винести додаткове рішення на підставі наданих доказів: договорів про надання правничої допомоги адвокатами, адвокатським об`єднанням, детального опису робіт, що міститься у звіті про надану правову та професійну правничу допомогу.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 12.04.2023 заяву представника позивача ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 - про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Ухвалено у цивільній справі №645/3947/19 додаткове рішення, яким стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Додаткове рішення мотивовано тим, що стягнення витрат у розмірі 85000,00 грн є необґрунтовано завищеним, а сума у розмірі 15000,00 грн відповідає кількості реально виконаних адвокатом дій, які були необхідними для підготовки та супроводу цивільної справи.

Не погодившись з додатковим рішенням ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на необґрунтованість додаткового рішення, просила рішення в частині відмови в задоволенні вимог в повному обсязі скасувати та ухвалити нове додаткове рішення, яким заяву задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції ніяким чином не мотивовані висновки про те, що стягнення витрат у розмірі 85000 грн є завищеними. Судом не зазначено які ж саме дії були включені до звіту, але реально не виконані чи які дії не були необхідними. Скаржник зазначив, що розмір гонорару адвоката, який визначений у вигляді фіксованої суми, не може бути знижений, залежно від обсягу витраченого часу або кількості вчинених дій і суд не має права втручатися у правовідносини адвоката з клієнтом та змінювати гонорар і порядок його обчислення. Посилання представника відповідача на те,що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям розумності та не є співмірними із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт роботами не підтверджені жодними доказами та по суті є припущенням суду. Очікування судових засідань та безпосередня участь у судових засіданнях займала у представників позивача досить значний проміжок часу. Причиною тривалого розгляду справи була поведінка сторони відповідача.

Не погодившись з додатковим рішенням ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на не повне дослідження обставин у справі просила додаткове рішення змінити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмір 5000 грн, в іншій частині в задоволені заяви представника позивача відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не зазначив, які реально виконані дії в процесі виконання правової допомоги та яка їх кількість, і чому судом стягнуто саме 15000 грн, а не іншу сума. Суд не надав жодної оцінки наявності звіту про надану правову та професійну правничу допомогу ТОВ «КОМКОН ТРАФІК», який взагалі не є учасником судового розгляду. Тому ОСОБА_2 не повинна оплачувати витрати позивача на правову допомогу з боку ТОВ «КОМКОН ТРАФІК». Адвокатське об`єднання «ПАРАДІГМ» також не обґрунтувало необхідність залучення інших адвокатів для виконання доручення і самостійно могло представляти інтереси позивача без залучення інших адвокатів, оскільки має відповідний досвід, справа не становить складної категорії та не потребувала додаткових знань. Адвокат Прилипко Д.В. жодного разу не приймав участь у справі, представництво у суді здійснювалося залученими адвокатами Корнієнко та Мух на безоплатній основі (про що зазначено в постанові Харківського апеляційного суду від 08.12.2022 ). Здійснена адвокатом інша технічна робота не може прирівнюватися до оплати на рівні високої інтелектуальної діяльності, яка потребує відповідного спеціального навчання та досвіду у застосуванні норм права. Стороні відповідача не надсилався будь-який попередній розрахунок витрат на правову допомогу, а надані до суду документи не дозволяють встановити зміст, обсяг та вартість наданих послуг. У звіті не вказано, шо він має силу акту приймання-передачі. Апелянт вважає, що адвокатське об`єднання «ПАРАД1ГМ», в особі Прилипка Д.В. штучно залучало інших адвокатів (Корнієнко О.В., Мух К.Б. ) для зловживання правом на компенсацію правової допомоги. Зазначене свідчить про те що визначений судом розмір витрат у сумі 15000 грн є безпідставним.

26.06.2023 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на апеляційну ОСОБА_4 з проханням в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова суду від 22.11.2021 суддею Ульяніч І.В. була розглянута цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. Позов було задоволено та визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5368,97 гривень.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування адвокатом Прилипко Д.В. було надано: копію договору № 18К2019 ФО від 18.04.2019, копію додатку № 1 до договору, копію доручення на надання правової допомоги та професійної правничої допомоги № 1 до договору № 18К2019 ФО від 18.04.2019, копію угоди про сумісне виконання Доручення, копію Додаткової угоди до договору № 18/03 про надання правової допомоги від 18.04.2019, копію Додаткової угоди до договору № 18К2019 ФО від 18.04.2019 від 11.01.2020, копію угоди про сумісне виконання Доручення (Додаток 2) від 02.07.2021 року, копію звіту про надану правову допомогу та професійну правничу допомогу ТОВ «КОМКОН ТРАФІК».

Згідно положень частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 1 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини (стаття 30 зазначеного Закону).

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Також згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Згідно статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно частиною 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13 січня 2021 року у цивільній справі № 596/2305/18-ц.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Враховуючи викладене вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування витрат на правову допомогу обґрунтовано врахував предмет спору, ціну позову, публічний інтерес справи та значення справи для сторін та стягнув з ОСОБА_2 , , на користь ОСОБА_1 15000 грн.

Щодо доводів ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката з клієнтом та змінювати гонорар і порядок його обчислення, колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 7072) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Колегія суддів вважає, що заява представника позивача щодо стягнення гонорару адвоката у розмірі 85 000 грн не відповідає критерію розумності, такі витрати не мають характеру необхідних, не співрозмірні із виконаною роботою адвоката, а їх відшкодування за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини цієї справи матиме надмірний характер для відповідача, і в умовах воєнного стану буде надмірним фінансовим тягарем для нього.

Апеляційний суд також відхиляє доводи ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , з приводу того, що стягнуті судом першої інстанції витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн є неспівмірними зі складністю справи, адже як вбачається з матеріалів справи по справі було проведено багато судових засідань, більшість з яких було відкладено за клопотанням сторони відповідача.

Отже, доводи апеляційних скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

За правилами, передбаченими пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 липня 2023 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді І.В.Бурлака

Ю.М.Мальований