Справа № 465/6017/21 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/1250/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , в якому просила зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні приміщенням мезоніну житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: забезпечити безперешкодний доступ до приміщення під літерою 1-11; забезпечити безперешкодний доступ до приміщення під літерою 1-10 для встановлення опалення в кімнату під літерою 1-11; усунути перешкоди в користуванні спільною кухнею, ванною та туалетом, а також літньою кухнею.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що їй та відповідачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належать порівну відокремлені приміщення мезоніну у будинку АДРЕСА_1 , які становлять частки цього будинку та складаються із кухні площею 9,9 кв.м. (літ. 1-9), кімнати площею 13,1 кв.м. (літ.1-10), кімнати площею 12,8 кв.м. (літ.1-11), кімнати площею 6,3 кв.м. (літ.1-12), ванни площею 5,4 кв.м. (літ.1-12), де проживають п`ятеро осіб: позивачка, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та їхні діти.

Відповідачі чинять перешкоди у користуванні спільним майном, зокрема не допускають її в житлове приміщення, позбавили опалення перекривши доступ теплоносія в кімнату площею 12,8 кв.м. (літ.1-11), заволоділи подвір`ям та літньою кухнею, закрили доступ до приладу опалення і підігріву води. Вважає своє майнове право порушеним, що підлягає захисту у спосіб усунення перешкод у користуванні спільним майном.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні приміщенням мезоніну житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: забезпечити її безперешкодний доступ до приміщення під літерою 1-11 та доступ до приміщення під літерою 1-10 для відновлення опалення в кімнаті під літерою 1-11, а також в користуванні спільною кухнею, ванною, туалетом та літньою кухнею в цьому будинку.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 454 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 454 гривень.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що приміщеннями позивачка користується, проживаючи в цій квартирі, одноосібно користуючись ізольованою окремою кімнатою під літерою 1-11 у яку проходять через прохідну кімнату під літ. 1-10 щоденно.

Вказує, що вона готова замінити батареї обігріву кімнати позивача під літерою 1-11 та подати тепло у разі, якщо позивач попередньо оплатить такі послуги.

Стверджує, що позивачка чинила перешкоди відповідачам в належному утриманні спільної квартири, бо в 2014р. через недбалість позивачки в 20-ти градусний мороз замерзла вода та потріскали батареї опалення в кімнаті 1-11 позивача, що затопило приміщення першого поверху будинку і на вимогу сусіда змушені були викликати сантехніка, окільцювати систему опалення, встановивши заглушки подачі тепла в кімнату 1 - 11 позивача, доступ до якої відповідачі не мають.

Після цього позивачка поламала газовий котел відповідачів, встановлений ними в 2011р. за власний кошт і таким чином мала намір позбавити відповідачів опалення решти приміщень. Ремонт газового котла в 2014р. мені обійшовся в 1450 грн., що на сьогодні у співвідношенні до курсу дол. США чи інфляції становить 6 тис. грн.

Також зазначає, що 2015р. позивачка умисно розбила унітаз, що змусило її встановити новий за свій кошт, двічі пошкоджувала дверну коробку та замок вхідних дверей, а в 2022р. - 1 листопада взагалі вирвала вхідні двері із завісами і замком, які не підлягають ремонту. З вини позивачки змушені жити з поломаними вхідними дверима, і не виключено, що вона їх також поламає.

Крім цього вказує, що в порушення вимог ст. 360 ЦК України позивач не сплачує послуги за користування світлом та газом, обігріваючи свою кімнату електрообігрівачами та іншими електроприладами, що призвело до загорання та виводу з ладу електропроводки в квартирі, ремонт якої мені обійшовся 2 500 грн.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2023 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що матеріалами справи, та поясненнями її учасників та показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтверджується, що ОСОБА_3 з боку відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 чиняться перешкоди у користуванні приміщеннями кімнати площею 13,1 кв.м (літ.1-10) для безперешкодного доступу до кімнати площею 12,8 кв.м. (літ. 1-11), кухнею, ванною та іншим майном, що перебуває у спільному користуванні сторін.

З таким висновком суду погодитись не можна із наступних підстав.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Частинами першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За змістом ч.1 та ч.4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч.3 ст.357 ЦК України).

Відповідно до положень частини 1, 2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Будь-який власник або інша особа, яка на відповідній правовій підставі користується житловим чи нежитловим приміщенням, не наділяється абсолютним правом вирішувати порядок використання (переобладнання, перепланування тощо) місць загального користування чи на власний розсуд обмежувати інших співвласників у цьому.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі №725/2131/19 (провадження № 61-373св20), від 30 січня 2019 року у справі №725/349/15-ц (провадження № 61-31424вс18), від 27 листопада 2019 року у справі №463/3792/16-ц (провадження № 61-13342св18).

Судом та матеріалами справи встановлено, що позивачці ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності 1/8 житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 150,4 кв.м., який складається зі семи кімнат та двох кухонь, і до якого відносяться: сарай, ворота хвіртка, огорожа, замощення. Дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.10.2015 року №46637899, сформованим нотаріусом Бобеляк Т.В., П`ята львівська державна нотаріальна контора (а.с.8-9).

Дане право власності позивача виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №4-1408, виданого 13 жовтня 2015 року державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Бобеляк Т.В.(а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом №4-1408 позивачка ОСОБА_3 успадкувала 1/2 частку майна ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і якій належало 1/4 частки житлового будинку з належними до неї надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Іншу 1/2 частку цього спадкового майна успадкувала її рідна сестра відповідачка ОСОБА_1 .

Також встановлено, що до складу належної ОСОБА_3 та ОСОБА_1 1/4 частки цього будинку входять приміщення мезоніну (мансарди): кухня площею 9,9 кв.м., на технічному паспорті будинку АДРЕСА_1 від 07 березня 2007 року (а.с.13-20) позначена літ.1-9; житлової кімнати площею 13,1 кв.м., позначеної літ.1-10; житлової кімнати площею 12,8 кв.м., позначеної літ.1-11; житлової кімнати площею 6,3 кв.м., позначеної літ.1-12; ванни площею 5,4 кв.м., позначеної літ.1-13.

Загальна площа приміщень мезоніну, згідно з технічним паспортом, становить 47,5 кв.м.

При цьому, як вбачається з технічного паспорту будинку АДРЕСА_1 від 07 березня 2007 року, через кімнату площею 13,1 кв.м., позначену літ.1-10, забезпечується доступ до кімнати площею 12,8 кв.м., позначеної літ.1-11.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію №886, виданої 27 березня 2020 року позивачу Львівським комунальним підприємством «Магістральне», в квартирі зареєстровано 5 осіб: ОСОБА_1 (донька власника), ОСОБА_3 (донька власника), ОСОБА_9 (онука власника), ОСОБА_5 (зять власника), ОСОБА_10 (онука власника).

З огляду на наведені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що приміщення ванної площею 5,4 кв.м. (літ.1-13), кухні площею 9,9 кв.м. (літ.1-9), а також кімнати площею 13,1 кв.м. (літ.1-10) перебувають у спільному користування осіб, які володіють приміщеннями мезоніну у будинку АДРЕСА_1 .

Порядок користування спірним майном між сторонами не встановлено.

Як встановлено в суді апеляційної інстанції, на даний час між сторонами виникли непорозуміння через те, що позивачка ОСОБА_3 не сплачує послуги на утримання квартири АДРЕСА_2 .

Зокрема, позивачка як співвласниця квартири не сплачує коштів за користування світлом, газом, не вкладає коштів на ремонт покрівлі та несучих конструкцій, які знаходяться в аварійному стані. У той же час, у власності ОСОБА_3 є окрема квартира у передмісті Львова в с. Солонка, що не заперечується останньою.

Також позивачка відмовилася брати участь у придбанні газового котла та встановлення індивідуального опалення у квартирі.

Сторони не можуть дійти згоди щодо виділу частки ОСОБА_3 , яка вимагає у відповідачів сплати її значну суму коштів, на що не згідна ОСОБА_1 та її сім`я.

Між сторонами склалисянеприязні стосунки і кожна із них при першій нагоді звертається з відповідними скаргами у правоохоронні органи.

Як пояснила в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 , на даний час, вона має вільний доступ до своєї кімнати 1-11 через кімнату відповідачів 1-10, користується масляною батареєю для обігріву своєї кімнати, оскільки на батареї в її кімнаті поставлена заглушка.

Вона має вільний доступ до кухні, ванни, туалету та літньої кухні у спірній квартирі, однак хоче, щоб відповідачі не заважали їй користуватися даними приміщеннями коли вона знаходиться у квартирі.

Також відповідачка ОСОБА_1 підтвердила, що її сестра ОСОБА_3 вільно користується всіма приміщеннями у їхній спільній квартирі, лише не сплачує коштів за її утримання.

Отже, звернення позивачки ОСОБА_3 у правоохоронні органи згідно її заяв від 31 жовтня 2014 року, від 25 серпня 2015 року, від 12 червня 2020 року, від 15 грудня 2021 року, долучені фотографії як і показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не свідчать про чинення їй перешкод у користуванні спірною квартирою з боку відповідачів.

Таким чином, позивачкою ОСОБА_3 не доведено факту чинення їй перешкод у користуванні спільною з відповідачкою ОСОБА_1 квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , що є підставою для відмови у позові.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2023 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.