КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/8288/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/16965/19

13 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарях - Осадченко І.В., Кролівець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , адвоката Шмагаревської Ганни Олександрівни на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Чех Н.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що вони (позивачі) є членами однієї сім`ї та проживають в квартирі АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_3 є відповідальний квартиронаймач, ОСОБА_4 - дружина відповідального квартиронаймача, ОСОБА_5 - їх син. Відповідач ОСОБА_6 є братом позивача ОСОБА_3 , та, відповідно, ОСОБА_1 є його племінником, а ОСОБА_2 є донькою племінника.

Квартира АДРЕСА_1 , що складається із трьох суміжно-роздільних кімнат, загальною площею - 59,7 кв.м., житловою площею - 42,3 кв.м., у 1972 році була надана у користування ОСОБА_7 (батьку позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_6 ) та членам його сім`їіз 4-х осіб: ОСОБА_7 - відповідальному квартиронаймачу; ОСОБА_8 - дружині наймача; ОСОБА_3 - сину наймача, ОСОБА_6 - сину наймача.

Відповідно до розпорядження №1422 від 28 листопада 2003 року, в зв`язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_7 договір найму трикімнатної квартири АДРЕСА_1 було укладено з ОСОБА_3 .

На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2007 року визнанано за ОСОБА_5 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 березня 2015 року визнано за ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Спірна квартира до цього часу не приватизована та на даний час за даною адресою зареєстровано 8 осіб: ОСОБА_3 - відповідальний квартиронаймач; ОСОБА_4 - дружина відповідального квартиронаймача; ОСОБА_5 - син відповідального квартиронаймача; ОСОБА_9 - син відповідального квартиронаймача; ОСОБА_10 - онук відповідального квартиронаймача. Вищезазначені особи є членами однієї сім`ї. А також зарестровані ОСОБА_6 - брат відповідального квартиронаймача; ОСОБА_1 - племінник відповідального квартиронаймача; ОСОБА_2 - дочка племінника відповідального квартиронаймача.

Зазначали, що на момент укладання з позивачем ОСОБА_3 договору найму житлового приміщення на підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №1422 від 28 листопада 2003 року по квартирі утворився борг, який станом на 01 вересня 2003 року складав 8 644,09 грн. Цей борг утворився з вини відповідачів у даній справі, які систематично ухилялись від сплати за надані житлово-комунальні послуги. На цьому грунті між позивачем ОСОБА_3 та його рідним братом, відповідачем ОСОБА_6 систематично виникали непорозуміння через небажання ОСОБА_11 сплачувати кошти за надані житлово- комунальні послуги.

В подальшому, 24 грудня 2003 року між позивачем ОСОБА_3 та ЖРЕО-403 було укладено договір №437 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, умови якого він сумлінно виконував на протязі наступних 7 років, самостійно погашаючи заборгованість по несплаті за житлово-комунальні послуги. Відповідачі не приймали участь у сплаті коштів за надані житлово-комунальні послуги, а тому позивач ОСОБА_3 змушений був звернутися у липні 2010 року до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів про стягнення коштів. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2010 року, з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 стягнуто на користь ОСОБА_14 кошти в порядку погашення боргу за надані житлово-комунальні послуги в сумі 5554,61 грн, які утворилися з вини відповідачів.

Відповідачі і надалі продовжують ухилятися від сплати коштів за надані житлово-комунальні послуги, при цьому удвох зайняли у трикімнатній квартирі 2 (дві) кімнати, не рахуючись з тим, що сім`я позивачів, яка складається з 5-ти осіб, займає прохідну кімнату площею 18,3 кв. метри. Ці 2 (дві) кімнати, незважаючи на тривалу відсутність відповідачів у спірній квартирі, залишаються зачиненими до цього часу, через що сім`я позивачів змушена з вини відповідачів відчувати побутові незручності.

Вказували, що відповідач ОСОБА_1 , приблизно з 2004 року, після того, як зареєструвався за даною адресою, жодного дня не проживав у спірній квартирі, оскільки добровільно обрав для себе інше місце проживання, а саме, проживає (з його слів) у своєї матері, адреса місця проживання якої позивачамне відома.

Зареєстрована за даною адресою донька відповідача ОСОБА_13 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку відповідач зареєстрував за даною адресою без дозволу позивачів, жодного дня в спірній квартирі не проживала, а проживає за місцем проживання своїх батьків.

Відповідач ОСОБА_6 залишив спірну квартиру добровільно у жовтні 2017 року і з того часу по теперішній час за місцем своєї реєстрації не з`являвся.

Комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб за даною адресою. Відповідачі, незважаючи на вирішення конфліктних питань, пов`язаних з ухилянням від сплати коштів за надані житлово-комунальні послуги, і стягненням з них цих коштів у судовому порядку, продовжують не сплачувати комунальні платежі, чим змушують позивачів, з метою недопущення заборгованості по комунальним платежам, нести додаткові невиправдані матеріальні витрати ще за трьох осіб, які зареєстровані за даною адресою.

Обидва відповідачі спірним приміщенням не користуються понад 6 місяців поспіль без поважних причин, на протязі останніх років спірним житлом не цікавляться, не проживають в ньому, не перевідують житло, з чого слід зробити висновок, що і речі та майно, які були б їм необхідні у повсякденному житті, в квартирі відсутні.

Ні відповідальний квартиронаймач ОСОБА_3 , ні члени його сім`ї, жодним чином не чинили перешкод відповідачам у користуванні спірним житловим приміщенням. Відповідачі мають ключі від вхідних дверей спірної квартири, замки від вхідних дверей позивачами не змінювались, що свідчить про відсутність перешкод для доступу відповідачів до спірної квартири.

Ураховуючи зазначене, позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просили суд: визнати ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 10 червня 2020 року у справі № 755/16965/19 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_15 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишено без задоволення (а.с. 202-204 том 1).

Не погоджуючись з ухваленим заочним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , адвокат Шмагаревська Ганна Олександрівна подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року в частині визнання ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та у інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи вимоги позивачів, в основу рішення про встановлений факт непроживання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у спірній квартирі понад шість місяців, несплату ними комунальних послуг та втрату інтересу до квартири, покладено лише доводи позовної заяви та покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , допитаних в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача.

Однак вважає, що заявлені позовні вимоги жодним належним, достовірним та допустимим доказом не підтвердженіта судомпершої інстанції необгрунтовано взято до уваги покази свідків, оскільки в даному випадку показисвідків не можуть бути достатнім доказом на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 та його малолітня дитина на момент звернення позивачів до суду з даним позовом постійно не проживають у спірній квартирі більше ніж шість місяців у зв`язку із втратою інтересу до житла, а також доказів проживання вказаних осіб за іншою адресою, з огляду на те, що покази свідків не підтверджуються жодним належним письмовими доказом у справі.

При цьому обставини, що вказані позивачами у позовній заяві, про те, що відповідач ОСОБА_1 , який зареєстрований у спірній квартирі з 01 липня 2004 року, після реєстрації жодного дня в ній не проживав, спростовуються долученими до матеріалів справи судовими рішеннями Дніпровського районного суду м. Києва від 01жовтня 2007 року у справі № 2-3253/07, від 20вересня 2010 року у справі № 2-2861/1-10, в яких відображено пояснення позивача ОСОБА_5 , який стверджував, що відповідач ОСОБА_1 постійно проживає в даній квартирі в окремій кімнаті.

Також у заяві про перегляд заочного рішення, а також в судовому засіданні під час розгляду цієї заяви в суді першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 та його представник вказували, що відповідач ОСОБА_1 з 27 вересня 2019 року був поміщений до стаціонару лікувального закладу у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, необхідністю проведення операції внаслідок ускладненого остеохондрозу поперекового відділу хребта, наявності секвестрованих гриж, радикулопатії та вираженого люмбалгічного синдрому. У період з 27 вересня 2019 року по 07жовтня 2019 року відповідач ОСОБА_1 перебував у стаціонарі КМКЛ швидкої медичної допомоги.

У виписці № 18729 із медичної картки амбулаторного хворого вбачається, що після виписки з лікарні, ОСОБА_1 продовжував хворіти та у зв`язку з проведеною операцією потребував подальшого амбулаторного лікування та постопераційної реабілітації протягом чотирьох місяців після виписки, зокрема, носіння жорсткого поперекового ортезу, обмеження фізичних навантажень, медикаментозного лікування та подальшого огляду у лікарів.

Таким чином, узв`язку з зазначеними обставинами відповідач ОСОБА_1 з поважних причин не міг з`являтися до спірної квартири та проживати там у період з 27 вересня 2019 року і до лютого 2020 року. При цьому, позивачам було добре відомо про наявні у відповідача ОСОБА_1 проблеми зі здоров`ям та проведення йому хірургічної операції та необхідності тривалої реабілітації.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 ні до хвороби, ні після неї, ніколи інтересу до спірної квартири не втрачав, приймав участь в її утриманні, що підтверджується наданими відповідачем квитанціями, а також ніколи не був відсутній у даній квартирі протягом тривалого часу, тим більше - понад шість місяців.

Так, до поміщення 27 вересня 2019 року відповідача до стаціонару лікувального закладу, він регулярно з`являвся у спірну квартиру, знаходився в ній, там є його кімната, в ній знаходяться його особисті речі, інструменти, тощо.

Також суд першої інстанції не врахував, що позивачі у даній справі не заперечували наявність тривалих конфліктних та неприязних відносин між позивачами та відповідачем ОСОБА_1 , що також підтверджується матеріалами справи.

При цьому, спілкуючись з відповідачем, позивачі приховували від нього факт їх звернення до суду з даним позовом та наявності судового рішення, про що відповідач дізнався лише в січні 2022 року.

Відповідач ОСОБА_1 вважає, що позивачі свідомо звернулися до суду з даним позовом саме в період його важкої хвороби, тобто, в жовтні 2019 року, маючи на меті позбавити відповідача та його малолітню дитину права користування житловим приміщенням на підставі заочного рішення суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не надав оцінки ні аргументації мети, яку позивачі переслідували, подавши позов про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житлом, ні співрозмірності відповідній меті, в той час як обгрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції.

На думку відповідача ОСОБА_1 , враховуючи доводи позивачів в позові щодо самостійного несення тягаря по утриманню квартири, з урахуванням оцінки пропорційності втрати відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права користування житлом переслідуваній меті позивачів, вбачається, що позивачі не були позбавлені можливості стягувати з відповідачів частину їх витрат у відповідності до вимог статті 544 ЦК України, і такі доводи не є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням у розумінні статей 71,72 ЖК, оскільки не свідчать про втрату інтересу відповідачів до спірного житла.

Окремо зазначає, що донька відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , 2015 року народження, яку суд першої інстанції також визнав такою, що втратила право користування спірною квартирою, є малолітньою особою. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Просила врахувати, що у відповідача ОСОБА_1 та у його малолітньої дитини ОСОБА_2 ніякого іншого житла у власності немає, і що відповідач ОСОБА_1 категорично заперечує проти безпідставного зняття його та малолітньої доньки з реєстраційного обліку в спірній квартири, оскільки продовжує вважати цю квартиру своїм житлом і житлом своєї дитини, так як іншого в них немає, приймав і бажає приймати участь в утриманні квартири, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями про поштові перекази, які відповідач здійснював до і продовжував здійснювати і після пред`явлення позову до нього.

Виходячи з недоведеності позивачами факту відсутності відповідача ОСОБА_1 та його малолітньої дитини у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, наявності між сторонами конфліктних відносини з приводу користування спірною квартирою, відсутність втрати інтересу відповідача ОСОБА_1 до свого житла, ввважає, що право відповідача ОСОБА_1 та його малолітньої доньки ОСОБА_2 на спірну квартиру має бути захищено, оскільки визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи і має фактичний наслідок у вигляді позбавлення відповідача та його малолітньої дитини права на користування єдиним житлом. Таке позбавлення права не є виправданим, необхідним для захисту прав позивачів та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідачів, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Просила викликати в судове засідання та допитати в якості свідків наступних осіб: ОСОБА_19 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_20 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_21 ( АДРЕСА_5 , ОСОБА_22 ( АДРЕСА_6 ), так як відповідач не був повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції і тому не міг скористатись своїм правом на наданння доказів та на захист своїх права та прав малолітньої доньки .

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвокат Старов Віталій Юхимович просить залишити апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зазначає, що судом першої інстанції виконані усі вимоги про повідомлення учасників справи про час і місце проведення судових засідань у відповідності з вимогами ст.ст.128-130 ЦПК України. Копії позовної заяви з додатками і повістки направлялись судом за останнім місцем проживання та реєстрації відповідачів у справі за адресою: АДРЕСА_2 .

В матеріалах справи міститься поштовий конверт на ім`я ОСОБА_1 , який повернуто до суду «за закінченню строку зберігання» з відміткою 26 грудня 2019 року. З дотриманням процесуальних норм судом за місцем реєстрації відповідачів, і зокрема ОСОБА_1 , в подальшому надсилались судові повістки рекомендованими листами, які також повертались до суду з відміткою «за закінченням строку зберігання» (а.с. 60, 63, 94, 110).

Позивачі, яким не було відоме фактичне місце проживання/перебування відповідачів, звертаючись до суду з даним позовом, діяли у відповідності до вимог ч.9 ст. 28 ЦПК України, якою передбачено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його зайняття (роботи).

Вважає, що неотримання відповідачем ОСОБА_1 повісток за місцем реєстрації свідчить про не проживання його за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, судові повідомлення, які надсилались судом першої інстанції за адресою, вказаною відповідачем, АДРЕСА_7 , отримувались ним і він з`являвся до суду на визначений час (а.с. 142). Дану адресу як місцепроживання відповідач ОСОБА_1 вказував і при надходженні на стаціонарне лікування в КМКЛШД з 27 вересня 2019 по 07 жовтня 2019 року, що підтверджується медичною довідкою.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулись з позовом до суду 30 жовтня 2019 року, тобто, після перебування відповідача на лікуванні, а доводи скарги про те, що позивачам добре було відомо про проблеми зі здоров`ям ОСОБА_23 і тому позивачі свідомо звернулись з даним позовом до суду в період важкої хвороби відповідача, маючи на меті позбавити відповідача та його малолітню дитину права користування житловим приміщенням на підставі заочного рішення суду, є безпідставними та надуманими.

Посилання представника відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що він продовжував хворіти після виписки зі стаціонару і лікувався до лютого 2020 року є безпідставними, оскільки не підкріплені жодними об`єктивними доказами.

Також недоведеними є висновки апелянта про наявність тривалих конфліктних та неприязних відносин між позивачами та відповідачем. Конфліктні або неприязні стосунки між сторонами в даному випадку виключаються, у зв`язку з тривалим і постійним непроживанням відповідача в спірній квартирі.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно визнав ОСОБА_2 , 2015 року народження, такою, що втратила право користування спірною квартирою, оскільки вона є малолітньою особою. Судом при ухваленні заочного рішення була врахована і ця обставина, оскільки відповідач ОСОБА_1 свідомо обрав місце свого проживання та місце проживання його малолітньої доньки за адресою: АДРЕСА_7 .

До того ж, при розгляді цивільної справи №755/31444/14-ц за позовом ОСОБА_4 до відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням, відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні 19 лютого 2015 року надав суду пояснення з приводу свого фактичного місця проживання, зазначивши, що він проживає у свої матері- ОСОБА_24 , за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується аудіозаписом судового засідання.

Вважає, що відповідач ОСОБА_1 не довів жодним доказом факт проживання в спірній квартирі з моменту свого народження і до теперішнього часу, існування непрязнених відносин між ним та позивачами.

У визначений ухвалою апеляційного суду строк, третя особа Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністраціїне скористалась процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 .

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , та його представник - адвокат Шмагаревська Ганна Олександрівна підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та представник позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвокат Старов Віталій Юхимовичпросили залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу- без задоволення.

Позивач ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_6 та представник третьої особи Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явились. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялись у встановленому законом порядку.

Із наданої довідки з Дніпровського районного у місті Києві територіального центру комлектування та соціальної підтримки вбачається, що ОСОБА_5 призначений на військову службу (а.с. 249а том 1). На підставі договору про надання правої допомоги № 148 від 12 травня 2023 року його інтереси в Київському апеляційному суді представляє адвокат Старов Віталій Юхимович (а.с. 1 том 2).

Відповідно до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності позивача ОСОБА_5 , відповідача ОСОБА_6 та представника третьої особи Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, покази свідків, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та учасниками справи не заперечується, що квартира АДРЕСА_1 , що складається із трьох кімнат, загальною площею - 59,7 кв.м., житловою площею - 42,3 кв.м., у 1972 році була надана у користування ОСОБА_7 (батьку позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_6 ) та членам його сім`їіз 4-х осіб: ОСОБА_7 - відповідальному квартиронаймачу; ОСОБА_8 - дружині наймача; ОСОБА_3 - сину наймача, ОСОБА_6 - сину наймача.

Відповідно до розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації № 1422 від 28 листопада 2003 року надано дозвіл ЖРЕО № 403 змінити договір найму квартири АДРЕСА_1 та укласти його з громадянином ОСОБА_3 , складом сім?ї із двох осіб, в зв`язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_7 (а.с. 16 том 1).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2007 року у справі № 2-3253/07 визнано за ОСОБА_25 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 2324 том 1).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 березня 2015 року у справі №755/31444/14-ц визнано за ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 20-22 том 1).

Спірна квартира АДРЕСА_1 не приватизована та належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

За даною адресою зареєстровані: ОСОБА_3 - наймач; ОСОБА_4 - дружина квартиронаймача; ОСОБА_5 - син квартиронаймача; ОСОБА_9 - син квартиронаймача; ОСОБА_10 - онук квартиронаймача. Вищезазначені особи є членами однієї сім`ї.

Місце проживання відповідача ОСОБА_6 (брат квартиронаймача) за вказаною адресою зареєстровано 06 липня 1983 року, відповідача ОСОБА_1 (племінник квартиронаймача) - з 01 липня 2004 року.

08 грудня 2015 року в квартирі була зареєстрована малолітня дитина (донька ОСОБА_1 ) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18,19 том 1).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2010 року у справі № 2-2861/1/10 частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про стягнення коштів. Стягнуто із ОСОБА_6 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти, сплачені за житло-комунальні послуги, в сумі 5554,61 грн. (а.с. 25-26 том 1).

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації подала до суду пояснення по суті заявлених вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та вважає, що задоволення позову призведе до порушення прав малолітньої дитини ОСОБА_2 (а.с. 65-66 том 1).

Судом першої інстанції заслухані свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які є сусідами сторін.

Свідок ОСОБА_16 зазначила, що приблизно з 1973 року проживає в одному будинку зі сторонами. Знає ОСОБА_26 та ОСОБА_27 . У спірній квартирі буває приблизно раз - два на тиждень. Років три Вітю вона не бачила. Ні ОСОБА_11 , ні його син ОСОБА_28 у квартирі не проживають. ОСОБА_29 не було щоб ОСОБА_30 не пускав когось до квартири. Єлизавети вона ніколи не бачила. Де проживають відповідачі їй невідомо.

Свідок ОСОБА_17 зазначила про те, що проживає у будинку десь з 1972 року. Позивачі живуть в одній кімнаті. Брат позивача закрив кімнати, та не проживає у квартирі десь три роки. Де проживають відповідачі їй не відомо. У квартирі позивачів буває раз на один-два тижні. Перешкод у проживанні відповідачів позивачі не чинили. ОСОБА_28 та його доньку ОСОБА_31 в квартирі ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_18 зазначила, що в будинку проживає з 1972 року, з часу заселення. Знає і ОСОБА_26 , і ОСОБА_11 , і сина ОСОБА_11 . Інколи буває у квартирі позивачів. Відповідачів у квартирі не бачила багато років. Ніколи не чула, і не бачила щоб позивачі чинили перешкоди у проживанні відповідачам.

Справа до розгляду призначалась судом першої інстанції неодноразового.

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явились. Здійснені судом першої інстанції виклики відповідачів до суду за адресою, зазначеною у позовній заяві - квартира АДРЕСА_1 , повернулись на адресу суду без вручення, з довідкою поштового зв`язку про причини повернення рекомендованого листа «за закінченням встановленого строку зберігання», повторно «адресат відсутній» (а.с. 60, 61, 62, 63, 94, 95 том 1).

В останнє судове засідання, що призначено судом першої інстанції 10 червня 2020 року, відповідачі також не з`явились, розгляд справи судом першої інстанції проведено у порядку заочного провадження.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та, визнаючи ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, щовідповідачі не проживають у спірній квартирі понад шість місяців, оплату за спожиті комунальні послуги не здійснюють, квартирою не цікавляться. Відсутні будь-які дані щодо непроживання відповідачів у спірній квартирі з поважних причин, чи щодо чинення перешкод в їх проживанні.Будь-яких доказів на спростування доводів позивачів, відповідачі до суду не надали.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду у повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частинами першої, другої, третьої та четвертої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права з наведених підстав, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з положеннями частини першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Судові виклики і повідомлення учасників про місце, дату і час судового засідання проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.

Частинами третьою, четвертою статті 128 ЦПК України передбачено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Частиною шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом

Згідно частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Пунктами 1, 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку (пункт 1); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3) або день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 4).

Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку - абзац 2 частини шостої статті 128 ЦПК України.

Таким чином, про належне вручення учаснику справи судової повістки про місце, дату і час судового засідання, окрім випадків, передбачених пунктамим 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, може свідчити лише розписка.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання - пункт 1 частини 2 статті 223 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що справа за пред`явленим позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, призначалась судом першої інстанції до розгляду за правилами загального провадження з викликом сторін, у тому числі у підготовче засідання, неодноразово, а саме: на 18 грудня 2019 року, 25 лютого 2020 року, 13 квітня 2020 року, 10 червня 2020 року (а.с. 45, 46, 54-55, 57, 72-73, 76, 87 том 1).

Про дату, час і місце судового засідання на вказані дати суд першої інстанції сповіщав відповідача ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , шляхом направлення повідомлення про виклик, судових повісток про виклик на адресу, зазначену позивачами у позовній заяві: АДРЕСА_2 .

У матеріалах справи наявні поштові конверти, адресовані відповідачу ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, які повернуті відділенням поштового зв`язку на адресу суду, з довідкою поштового зв`язку про причини повернення рекомендованого листа «за закінченням встановленого строку зберігання», повторно «адресат відсутній» (а.с. 60, 61, 62, 63, 94, 95 том 1).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 47, 48 постанови від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) зазначила, що приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, повернення повістки про виклик до суду із зазначенням такої причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

У § 26 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України», від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» ЄСПЛ зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону та практику їх застосування уваги не звернув, розглянув справуза відсутності відповідача ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ,стосовно якого немає відомостей про вручення позовної заяви, належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим порушив конституційне право сторони на участь у судовому розгляді та вимоги статті 6 Конвенції щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції не дотримався мінімальних гарантій права відповідача ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на доступ до суду. У зв`язку з неповідомленням про відкриття провадження у цивільній справі, призначення справи до розгляду, відповідач ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , був позбавлений можливості отримати копію позовної заяви, подати відзив на неї та брати участь у судовому засіданні, надавати пояснення у справі, тощо.

Викладені порушення позбавили відповідача ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , можливості реалізувати свої права представляти власні інтереси та інтереси малолітньоїдоньки, як учасника справи в суді першої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, зокрема, в умовах відкритого та публічного судового розгляду, що, в свою чергу, перешкодило стороні належно використати передбачені статтею 43 ЦПК України процесуальні права.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, з урахуванням додатково поданих пояснень (заперечень проти позову) відповідачем ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Фактичні обставини у справі, яка переглядається, свідчать про те, що cпірна квартира АДРЕСА_1 , що складається із трьох кімнат, загальною площею - 59,7 кв.м., житловою площею - 42,3 кв.м., належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

За даною адресою зареєстровані: ОСОБА_3 - наймач; ОСОБА_4 - дружина квартиронаймача; ОСОБА_5 - син квартиронаймача; ОСОБА_9 - син квартиронаймача; ОСОБА_10 - онук квартиронаймача. Вищезазначені особи є членами однієї сім`ї.

Місце проживання відповідача ОСОБА_6 (брат квартиронаймача) за вказаною зареєстровано 06 липня 1983 року, відповідача ОСОБА_1 (племінник квартиронаймача) - з 01 липня 2004 року.

08 грудня 2015 року в квартирі була зареєстрована малолітня дитина (донька ОСОБА_1 ) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18,19 том 1).

Обґрунтовуючи позовв частині вимог до ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , позивачі вказували, що відповідач ОСОБА_1 , приблизно з 2004 року, після того, як зареєструвався за даною адресою, жодного дня не проживав у спірній квартирі, оскільки добровільно обрав для себе інше місце проживання, а саме, проживає (з його слів) у своєї матері, адреса місц проживання якої позивачамне відома.Зареєстрована за даною адресою донька відповідача ОСОБА_13 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку відповідач зареєстрував за даною адресою без дозволу позивачів, жодного дня в спірній квартирі не проживала, а проживає за місцем проживання своїх батьків.Оскільки відповідачі протягом тривалого часу не проживають в квартирі, не цікавляться житлом та не приймають участі в його утриманні, тому наявні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим вказаним приміщенням.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Виходячи з аналізу змісту статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР в поєднанні з нормами статті 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право при тимчасовій відсутності (у випадках передбачених статтею 71 ЖК України). Місцем проживання дитини до девяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК УРСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Згідно зі статтею 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Правовий аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Із наданих учасниками справи та досліджених судом доказів вбачається, що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачами ОСОБА_6 , ОСОБА_1 добровільно визначено порядок користування спірною квартирою, що підтверджується обставинами, встановленими у рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2007 року у справі № 2-3253/07, що набрало законної сили, та не заперечується позивачами. Позивач ОСОБА_3 разом з членами сім`ї займає кімнату площею 18,3 кв.м. Інші дві кімнати в спірній квартирі перебувають у користуванні відповідачів, де знаходяться їх речі та є зачиненими.

Під час судового розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про стягнення коштів, сплачених за житло-комунальні послуги (справа № 2-2861/1/10), також встановлено, що відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_1 проживають в спірній квартирі, але не сплачують за комунальні послуги та електроенергію. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2010 року у справі № 2-2861/1/10 про часткове задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про стягнення коштів, що набрало законної сили, підтверджується факт сплати відповідачем боргу за надані житлово-комунальні послуги в сумі 2 487,22 грн (а.с. 25-26 том 1).

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, в силу частини 4 статті 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи.

Відповідно до платіжних документів за період з 2015 року по листопад 2021 року та виписки банку вбачається, що відповідач ОСОБА_1 несе витрати зі сплати комунальних послуг, наданих по квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 123-133, 224а-225а том 1).

А надані відповідачем ОСОБА_1 медичні документи підтверджують обставини пред?явлення позивачами позову до суду (жовтень 2019 року) у період перебування відповідача з 27 вересня 2019 року по 07 жовтня 2019 року на стаціонарному лікуванні у КМКЛ швидкої медичної допомоги, у зв?язку з необхідністю проведення операції внаслідок ускладненого остеохондрозу поперекового відділу хребта, наявності секвестрованих гриж, радикулопатії та вираженого люмбалгічного синдрому, та подальшого амбулаторного лікування і постопераційної реабілітації протягом чотирьох місяців після виписки (а.с. 121, 122, 226-228 том 1).

Допитаний за клопотанням відповідача у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 22 червня 2023 року як свідок ОСОБА_19 пояснив, що відповідача ОСОБА_1 знає з дитинства, проживають в одному будинку по АДРЕСА_8 . В квартирі АДРЕСА_9 бував часто та бачив, що ОСОБА_32 займає одну кімнату, його батько проживав в іншій, а в третій - найбільшій кімнаті проживає позивач ОСОБА_3 разом зі своєю сім`єю. Засвідчив, що до 2017 року ОСОБА_32 разом з дружиною та дитиною постійно проживали у спірній квартирі, ним зроблено євроремонт в кімнаті, змінено вікно. Потім між сторонами почались сварки. ОСОБА_33 до операції приїжджав в спірну квартиру, залишався ночувати. Останній раз він разом з ОСОБА_34 в спірній квартирі були у травні-червні 2021 року, а вже восени 2021 року він дізнався від ОСОБА_1 про те, що останього виписали з квартири та змінили замки.

Свідок ОСОБА_22 вказував, що проживає в будинку по АДРЕСА_8 з народження, сім`ю ОСОБА_35 знає тривалий час. Засвідчив, що ОСОБА_33 постійно проживав разом з батьком в квартирі АДРЕСА_1 , у нього була своя кімната. Після одруження у період часу 2015-2017 роки ОСОБА_33 проживав в квартирі з дружиною та дитиною. В кімнаті ОСОБА_36 бачив речі, у тому числі дитячі. Після 2018 року в спірній квартирі він не був. Знає, що ОСОБА_33 тривалий час хворів.

Свідок ОСОБА_21 засвідчив, що зі сторонами у справі проживає в одному будинку по АДРЕСА_8 . ОСОБА_37 знає з 1972 року, відповідача ОСОБА_36 з народження, який проживав разом з батьком ОСОБА_11 в квартирі АДРЕСА_9 . В спірній квартирі до 2016 року також проживала дружина та дитина ОСОБА_36 , а потім між сторонами почались скандали з приводу житла. Після 2016 року бачив як відповідач ОСОБА_33 приїжджав до квартири, привозив/брав речі. З 2018 року нічого повідомити не може, оскільки працював у місті Броварах та пізно приїжджав з роботи. Знає, що відповідачу ОСОБА_38 робили операцію.

Оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, колегії суддів апеляційного суду встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на законних підставах зареєстровані у спірному жилому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 , мають право користування спірною квартирою, та їх право на проживання в квартирі до моменту подачі позову до суду визнавали позивачі у справі. Відповідач ОСОБА_1 не втратив інтерес до спірної квартири, як до місця свого проживання, несе витрати на утримання спірної квартири як користувач, а факт непроживання у спірній квартирі у період з 27 вересня 2019 року і до лютого 2020 року, пов`язаний з поважними причинами, зокрема у зв`язку із тяжкою хворобою.

Заслухані як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції свідки: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 щодо непроживання ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою ОСОБА_2 у спірній квартирі також не підтверджують обставин щодо свідомого та добровільного залишення відповідачем ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , спірної квартири та втрату інтересу до цього житла.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, які вказують на те, що відсутність відповідачів за місцем реєстрації викликана поважними причинами і є тимчасовою, а інтерес до спірної квартири відповідач ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , не втратив, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, не оцінив вимоги позивачів про визнання відповідачів ОСОБА_1 , малолітньої ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , такими, що втратили право користування, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, та дійшов помилкового висновку про визнання вказаних осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, за недоведеністю позивачами факту відсутності вказаних осіб понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети цього позову у відповідній частині вимог.

Порушення зазначених вимог законодавства, якими обґрунтовує свою апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та ухвалення у відповідній частині нового судового рішення по суті заявлених вимог, які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови, підлягають залишенню без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року в частині вирішення вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 1, 6, 9, 61, 64, 71, 72 ЖК України, ст.ст. 15, 29 ЦК України, ст.ст. 3, 8, 43, 82, 89, 211, 223, 263, 128-130, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , адвоката Шмагаревської Ганни Олександрівни задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року в частині визнання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_39 та малолітньої ОСОБА_2 , 2015 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 липня 2023 року.

Головуючий Судді: