АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року

м. Чернівці

справа № 725/2904/23

провадження 822/901/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Паучек І.І.,

учасники справи:

позивач та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

третя особа, позивачка та відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18 вересня 2023 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Стоцька Л.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 2009 року.

24 листопада 2020 року, під час перебування у шлюбі, ОСОБА_1 придбав автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_2 .

Зазначає, що в подальшому, відповідачка спонукала його укласти з нею договір дарування квартири, в якій вони проживали і яка є єдиним місцем проживання та реєстрації позивача, аргументувавши тим, що якщо квартира буде оформлена на відповідачку, то остання буде почуватись впевнено, оскільки її ніхто не вижене з вказаної квартири та не забере автомобіль.

Зазначив, що в процесі розлучення із дружиною не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема позиції відповідачки щодо подарованої їй квартири.

Просив суд, визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який в подальшому виділити їй у власність, стягнувши з неї компенсацію половини вартості автомобіля, а саме 475 000 гривень, визнати солідарним борг у розмірі 40 000 доларів США та відновити за позивачем право власності на квартиру, шляхом визнання договору дарування удаваним.

У травні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 18 серпня 2021 року недійсним.

Посилався на те, що 18 серпня 2021 року приватним нотаріусом Кушнір А.В. було посвідчено договір дарування вищевказаної квартири, згідно якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність вищезгадану квартиру.

Вважає, що вказаний правочин повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки на момент його вчинення, ОСОБА_1 приховав правочин, який було укладено 05 листопада 2020 року, а саме те, що позичив грошові кошти та в разі неповернення яких заставив вищевказану квартиру.

Просив суд визнати договір дарування квартири від 18 серпня 2021 року недійсним.

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними.

Вказує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позичив у ОСОБА_3 40 000 доларів США, на підтвердження чого надав розписку, крім того, для виконання зобов`язання заставив квартиру по АДРЕСА_1 . Однак, позивач за первісним позовом не позичав зазначені кошти.

Водночас набуте подружжям майно було придбане за їх спільні кошти, ОСОБА_1 не повідомляв позивача про отримання коштів у борг. Також транспортний засіб, який куплено нібито на позичені кошти від ОСОБА_3 , придбано внаслідок кредиту між позивачем та АТ «Ощадбанк».

Просить визнати недійсним договір позики від 05 листопада 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 вересня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Виділено у власність ОСОБА_2 автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 компенсацію половини вартості автомобіля марки HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , а саме 475 000 гривень.

Визнано солідарним борг у сумі 40 000 доларів США перед ОСОБА_3 .

Відновлено за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , шляхом визнання договору дарування квартири, укладеного 18 серпня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Кушнір А.В.- удаваним.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 18 серпня 2021 року недійсним задоволено.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кушнір А.В., укладений 18 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно, а саме автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , було придбане під час перебування у шлюбі, а також за час шлюбу набутий борг у сумі 40 000 доларів США, є спільним майном подружжя, є спільною сумісною власністю та подружжя користується рівними правами на це майно. Що стосується договору дарування квартири АДРЕСА_2 , суд першої інстанції зазначив, що вказаний правочин є удаваним.

Щодо позову третьої особи ОСОБА_3 суд дійшов висновку, що договір дарування квартири АДРЕСА_2 , вчинений для приховання іншого правочину, а тому вказаний правочин є удаваним, який приховує інший правочин.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів, що між сторонами не було укладено договору позики, та те, що цей договір є недійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким: відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, а саме про визнання боргу солідарним у сумі 40 000 доларів США перед ОСОБА_3 ; про відновлення за ОСОБА_1 права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; відмовити третій особі ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог; задовольнити зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 05 листопада 2020 року.

Вирішити питання про стягнення судових витрат.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив всі обставини, що мають значення для справи, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права.

У апеляційній скарзі посилається на те, що як убачається із змісту розписки від 05 листопада 2020 року, то фактично вона є договором застави, адже у випадку її не виконання відбудеться стягнення на нерухоме майно, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вказана розписка є договором позики. Також апелянт зазначає, що згоди на укладання спірної договору від 05 листопада 2020 року не давала, а тому вказане свідчить про недійсність вказаної розписки.

Щодо договору дарування квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 вказувала на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вказаний правочин є удаваним, оскільки укладання спірного договору відбулося з дотриманням вимог цивільного законодавства.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги -безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 24 квітня 2009 року уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №512 (а.с.16).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 24 листопада 2020 року, на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с.14-15).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 квітня 2014 року квартира АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_1 , та відповідно до договору дарування від 18 серпня 2021 року подарована ОСОБА_2 (а.с. 13,18).

Відповідно до розписки від 05 листопада 2020 року ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 40 000 доларів США, де у випадку неповернення зобов`язався відповісти належним йому майном, а саме квартирою, яка знаходиться у АДРЕСА_1 . Борг зобов`язався повернути до 05 листопада 2021 року (а.с.27).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля марки HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, не оскаржується, суд згідно статті 367 ЦПК України в цій частині його не переглядає.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Щодо визнання солідарним боргу подружжя у розмірі 40 000 доларів США.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012 Верховний Суд зазначив, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин, як правило, не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Тож той з подружжя, хто укладає договір позики (отримує кошти у позику), не розпоряджається спільним майном подружжя, він виступає учасником зобов`язальних правовідносин.

Перебування відповідачів, на час укладення договору позики у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц.

Згідно із частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Лише поєднання вказаних умов дає підстави кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, та Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 569/2255/17 від 04 грудня 2019 року у справі № 235/5555/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 2-2093/10.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що, за своїм змістом, свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя. Для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї.

Відповідно до розписки від 05 листопада 2020 року ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 40 000 доларів США. Борг зобов`язався повернути до 05 листопада 2021 року (а.с.27).

Посилання ОСОБА_1 про те, що кошти отримані за розпискою були витрачені на придбання автомобіля, не відповідають обставинам справи та є безпідставними, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 листопада 2020 року, в день придбання автомобіля, між ОСОБА_2 та АТ «Ощадбанк» укладено договір про споживчий кредит (на придбання транспортного засобу) № 1263-057 строком на 36 місяців. Відповідно до довідки про закриття кредиту № 1263-057 від 28 квітня 2023 року вбачається, що мета використання коштів, придбання автомобіля, а також вид його забезпечення є автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2020 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів, що кошти отримані за розпискою від 05 листопада 2020 року були витрачені в інтересах сім`ї, тому суд першої інтенції дійшов помилкового висновку про визнання солідарним боргу подружжя у розмірі 40 000 доларів США.

Щодо позовних вимог про визнання договору дарування від 18 серпня 2021 року недійсним та відновлення за ОСОБА_1 права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Предметом вказаних позовних вимог у справі, є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та застосування наслідків удаваного правочину.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження доводів ОСОБА_1 про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування, він помилився щодо юридичної природи правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором.

Зі змісту договору дарування вбачається, що ОСОБА_1 , під час укладення його повністю усвідомлював значення своїх дій та волевиявлення його, як учасника вказаного правочину, було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Відповідно до договору дарування від 18 серпня 2021 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

Зі змісту договору дарування квартири ОСОБА_1 стверджував, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину; що дарування позивач здійснив за доброю волею, без будь-яких погроз, без примусу та без насильства, як фізичного так і морального; у момент укладання договору сторони усвідомлювали значення своїх дій та керувалися ними.

Нотаріусом в договорі дарування зазначено, що дієздатність ОСОБА_1 перевірено.

Пунктом 9 спірного договору дарування квартири від 18 серпня 2021 року сторонами було визначено, що прийняття дарунку відбувається в момент нотаріального посвідчення договору.

Крім того, факт прийняття ОСОБА_2 в дар спірної квартири підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 20262472 від 09 квітня 2014 року, відповідно до якого право власності за ОСОБА_2 на спірне майно зареєстровано, на підставі договору дарування (а.с. 13).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановив, що укладаючи спірний договір дарування, сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір та що такий договір не є удаваними (що також відображено у відповідних пунктах нотаріально посвідченого договору дарування), ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не обґрунтували удаваності договору дарування квартири, не надали належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та, що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочинами, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину удаваним.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору позики від 05 листопада 2020 року недійсним.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів, що між сторонами не було укладено договору позики, а також дійшов висновку, що вказаний правочин вчинено в інтересах сім`ї.

З таким висновком апеляційний суд не погоджується, виходячи з наступного.

У статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірні правовідносини виникли з договору позики. ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом, стверджувала, що договір позики є фіктивним, не направлений на настання правових наслідків, за цим договором позичальник не отримував грошових коштів.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таких обставин суди не встановили, підстав визнавати правочин фіктивним немає.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження

№ 61-7418св18), з яким погодився Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18), на який посилався заявник у касаційній скарзі.

Апеляційний суд дійшов висновку, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише доказом факту укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

В оцінці умов договору про передачу грошових коштів за договором позики до його підписання сторонами Верховний Суд також враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19).

Велика Палата Верховного Суду, досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів та правової природи подібного за змістом пункту договору, зробила такі висновки:

«7.25. Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій статті 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 73 ГПК України вони є письмовим доказом.

7.26. Щодо правової оцінки пункту 5 спірного договору як розписки Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України.

7.27. Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

7.28. Тому пункт 5 спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою.[…]

7.34. Водночас відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

7.35. Тож положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші».

Зважаючи на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій умови договору про отримання позичальником суми позики, апеляційний суд дійшов висновку, що сторони договору на власний розсуд визначили його умови, у яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику, а тому помилковими є доводи апеляційної скарги про доведеність факту безгрошовості договору позики, неотримання позичальником суми позики за договором від 05 листопада 2020 року.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним підлягає зміні в мотивувальній частині, з підстав зазначених в цій постанові.

В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 та визнання солідарним боргу подружжя у розмірі 40 000 доларів США, відновлення за ОСОБА_5 права власності на квартиру підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним підлягає зміні в мотивувальній частині, з підстав зазначених в цій постанові.

В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як убачається з мотивувальної частини постанови Чернівецького апеляційного суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_3 та визнання солідарним боргу подружжя у розмірі 40 000 доларів США, відновлення за ОСОБА_5 права власності на квартиру, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

За подання до суду апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила 17470 гривень 80 коп.

Отже, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1610 гривень 40 коп, в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 13010 гривень 40 коп в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18 вересня 2023 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання солідарним боргу у сумі 40 000 (сорок тисяч) доларів США перед ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; відновлення за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання договору дарування вказаної квартири, укладеного 18 серпня 2021 року недійсним та в частині задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги- ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Кушнірем А.В., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання солідарним боргу у сумі 40 000 (сорок тисяч) доларів США перед ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; відновлення за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання договору дарування вказаної квартири, укладеного 18 серпня 2021 року недійсним та в частині задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги- ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Кушнірем А.В., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним відмовити.

Змінити мотивувальну частину рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18 вересня 2023 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1610 гривень 40 коп в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13010 гривень 40 коп в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту судового рішення 29 грудня 2023 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О. О. Одинак

Н. Ю. Половінкіна