Справа №345/4453/23
Провадження № 2/345/1164/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

З А О Ч Н Е

16.11.2023 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

у складі головуючого судді Сухарник І.І.

з участю секретаря судового засідання Рибчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Представник позивача - адвокат Івасишин З.З. звернулася в суд з даним позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір позики від 20.07.2018, згідно якого позивач передав, а відповідач отримав та зобов`язався повернути 65000,00 грн. Кошти відповідач зобов`язався повернути до 20.01.2019 року. На даний час борг не повернуто, тому представник позивача звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути 1201814,00 грн., що включає суму позики, 3% річних, інфляційні втрати та пеню.

Ухвалою суду від 13.09.2023 відкрито провадження в справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, однак представник позивача адвокат Івасишин З.З. подала суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримують, просять задоволити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують.

В судове засідання відповідач не з`явився, відзиву на позов у встановлені судом строки не подав, з заявою про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Тому суд за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280, 281 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами був укладений договір позики грошових коштів від 20.07.2018, згідно якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 строком до 20.01.2019 грошові кошти в сумі 65000,00 грн., а ОСОБА_2 зобов`язався здійснити повернення позики у строк, визначений договором (а.с.5).

Згідно п.13 договору позики від 20.07.2018, своїм підписом під цим договором позичальник свідчить, що сума позики одержана в момент підписання даного договору (а.с.5).

Згідно п.9 договору позики від 20.07.2018, за прострочення виконання зобов`язань за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції. (а.с.5).

Згідно розрахунку заборгованості, який є додатком до позовної заяви, сума позики становить 65000,00 грн., кількість днів прострочення 1698 днів (з 21.01.2019 по 01.09.2023), 3% річних 419,00 грн., сума інфляційних втрат 32695,00 грн., сума пені за прострочення 1103700,00 грн., а загальна сума боргу становить 1201814,00 грн. (а.с.6).

Суд вважає виникнення боргового зобов`язання за договором позики встановленим належним доказом, а саме оригіналом договору позики.

На даний час повернення заборгованості не відбулося.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому виконавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

В договорі позики від 20.07.2018 зазначено, що своїм підписом під цим договором позичальник свідчить, що сума позики одержана в момент підписання даного договору. Доказів про погашення відповідачем суми заборгованості суду не подано. Таким чи ном, судом встановлено право позивача вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Також відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, як передбачено ч. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 32695,00 грн. за період з 2019 по 2023 роки.

Суд враховує ч. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, та приходить до висновку про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат за період січень 2019 - січень 2022 років, а саме: за 2019 2665,00 грн. (індекс інфляції - 104,1%), за 2020 3250,00 грн. (індекс інфляції 105 %), за 2021 6500,00 грн. (індекс інфляції 110 %), за січень 2022 845,00 грн. (індекс інфляції 101,3 %), а всього 13260,00 грн., тобто часткове стягнення інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 9 договору позики від 20.07.2018 визначено розмір пені - 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 1103700,00 грн. за період з 21.01.2019 по 01.09.2023 роки.

Суд враховує ч. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, та приходить до висновку про стягнення з відповідача суми пені за період з 21.01.2019 по 23.02.2022, а саме 1129 днів.

Розрахунок здійснюється за формулою:

Сума боргу * 1% * кількість днів прострочення (65000,00 * 1% * 1129 = 733850,00 грн.)

Загальна сума пені за прострочення оплати згідно договору позики становить 733850,00 грн.

Щодо стягнення 3% річних, то суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 419,00 грн. згідно вимог позовної заяви.

Таким чином, сума задоволених позовних вимог становить: 65000,00 грн. сума позики, 13260,00 грн. інфляційних втрат, 733850,00 грн. пені, 419,00 грн. 3% річних, а всього 812529,00 грн.

Судом встановлено, що позивач в даній справі понесла судові витрати в сумі 10000,00 грн. за надання правничої допомоги, що підтверджується квитанцією (а.с.10), та оплатила судовий збір в сумі 12018,14 грн. (а.с.4).

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в розмірі 8125,46 грн., та витрати на правничу допомогу в сумі 6761,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_2 , заборгованість за договором позики від 20.07.2018 в розмірі 812529,00 гривень.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_2 , судовий збір в розмірі 8125,46 грн., та витрати на правничу допомогу в сумі 6761,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий