Справа № 496/5044/23
Провадження № 2-о/496/129/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Дягилева В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту вимушеного переселення

УСТАНОВИВ:

Представник заявниці звернувся до суду з заявою в якій просить встановити факт вимушеного переселення у жовтні 2014 року ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з окупованої території міста Макіївки Донецької області до міста Красноармійськ Донецької області, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією частини території Донецької області, зокрема міста Макіївки Донецької області.

Свою заяву обґрунтовує тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Макіївка Донецької області, проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . У жовтні 2014 року вона була вимушена з сином ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 переселитися із місця постійного проживання на тимчасово окупованій території м. Макіївки Донецької області до м. Красноармійськ Донецької області та проживала з дитиною за адресою АДРЕСА_2 , про що свідчить довідка від 22.05.2015 року № видана Управлінням соціального захисту населення Красноармійської міської ради (копія довідки додається ). У листопаді 2016 року вона з сином переїхали до смт. Авангард Овідіопольського району Одеської області, про що свідчить довідка від 03.11.2016 року № видана Управлінням соціального захисту населення Овідіопольської районної державної адміністрації. Звертає увагу суду, що на час вимушеного переселення у 2014 році в неї було прізвище ОСОБА_5 , але рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07.12.2016 року у справі № 235/6471/16-ц, провадження № 2/235/2923/16 за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу, розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зареєстрований 12.10.2012 року Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1076 та після реєстрації розірвання шлюбу залишено їй дошлюбне прізвище ОСОБА_8 . Також на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20.08.2020 року у справі № 509/1059/19 було змінено прізвище ОСОБА_4 на ОСОБА_3 . Отже заява подається від ОСОБА_2 та в інтересах сина ОСОБА_3 . На даний час вона проживає з сином за адресою: АДРЕСА_3 про що свідчать довідки від 07.04.2022 року № 5116- та № 5116- видані Великодальницькою сільською радою Одеського району Одеської області. Після російської збройної окупації Донецької області, зокрема міста Макіївки, вона втратила роботу, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, можливість планувати своє життя, душевний спокій. Внаслідок військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод», Першим та Четвертим Протоколами до цієї Конвенції, зокрема, право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії, право на труд. Звертає увагу, що вона отримала довідку від 22.05.2015 року № про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, що діє безстроково, проте, дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину (підставу), яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу. Вказана довідка лише посвідчує факт вимушеного переселення, проте, не містить зазначення причин такого переселення. Також вона має на меті визначити свій статус та статус дитини як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Порядок встановлення факту того, що вимушене переселення з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, чинним діючим законодавством України не передбачено, а тому, вона вимушена звернутись до суду із вказаною заявою.

Заявниця до судового засідання не з`явилась, але від її представника надійшла до суду заяву, в якій він просив розгляд справи проводити за їх відсутності.

Представники заінтересованих осіб у судове засідання не з`явились.

Приймаючи до уваги заяву представника заявниці, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07.12.2016 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу задоволено та після реєстрації шлюбу позивачці залишено дошлюбне прізвище « ОСОБА_8 » (а.с. 23-24).

Відповідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , актовий запис № 8, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином заявниці ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а.с. 30).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20.08.2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Орган опіки та піклування Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав, стягнення додаткових витрат та зміну прізвища задоволено Вкаазним рішенням крім іншого змінено прізвище ОСОБА_4 на ОСОБА_3 (а.с. 11-14).

З 16.02.1993 року заявниця ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с. 19).

В судовому засіданні встановлено, що з 15 квітня 2022 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище на ОСОБА_10 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 15 квітня 2022 року , актовий запис 593 (а.с. 40).

Згідно з довідок від 07.04.2022 року № 5116- та № 5116-, що видані Великодальницькою сільською радою Одеського району Одеської про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є АДРЕСА_1 . Фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , про що свідчать довідки від області. (а.с. 45, 25).

Згідно зі ст. 4 Конвенції ООН про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

Положеннями ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.

Ст. 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 р. № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 р. № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 р. № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

У ч. 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом ст. 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за ст. 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «llfscu and Others v Moldova and Russia» від 08 липня 2004 р. № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sapgasyan v. Аztrbaijan» від 16 червня 2015 р. №40167/06, § 129).

У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом ст. 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «llfscu and Others v Moldova and Russia» від 08 липня 2004 р. № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sapgasyan v. Аztrbaijan» від 16 червня 2015 р. №40167/06, § 129).) У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника. Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340- 345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340- 345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі«Sapgasyan v. Аztrbaijan» від 16 червня 2015 р № 40167/06, § 132).

Згідно з ч. 1 та п. 5 ч. 2 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При ухваленні рішення суд враховує, що у постанові від 02.12.2020 року по справі 428/2492/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав і свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до конституційних норм, право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя.

Суд зазначає, що встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію.

За правовою позицією Верховного Суду, підтвердження належними доказами статусу внутрішньо переміщеної особи має визначальне значення для встановлення факту вимушеного переселення із зони проведення бойових дій на Сході України у зв`язку з агресією Російської Федерації. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 04.08.2020р. у справі № 414/1330/19, від 23.09.2020 р. у справі № 712/983/17-ц, від 27.01.2021 р. у справі № 727/5579/16-ц.

Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення заявниці з м. Донецьк Донецької області судом взято до уваги, що згідно розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» №1085-р від 07.11.2014 р., м. Макіївка починаючи з 2014 р. по теперішній час перебуває на тимчасово окупованій території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» від 22.12.2022 № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.12.2022 р. за № 1668/39004 до тимчасово окупованих Російською Федерацією території України відносяться, зокрема, вся територія Маріупольського району з 05.03.2022 р. та вся територія Донецького району з 07.04.2014 р.

В ході судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, зареєстрована у місті Макіївка Донецької області. До початку окупації міста Макіївка, ОСОБА_1 мала власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте збройна агресія Російської Федерації призвела до неможливості подальшого проживання у місті Макіївка, а тому у жовтні 2014 року ОСОБА_1 змушена була переїхати до міста Красноармійськ Донецької області, а в наступному і до АДРЕСА_3 , залишивши житло, змінивши власний побут та спосіб життя.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги заявниці ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 265, 268, 315-319, 354-355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту вимушеного переселення - задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області (м. Макіївка) відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерацією частини території Донецької області.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області (м. Макіївка) відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерацією частини території Донецької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення суду складено 21.11.2023 року.

Суддя Л.О. Пендюра