Справа № 466/9407/17
Провадження № 2/466/50/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» червня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Кавацюка В.І.

при секретарі Луців К.І., Молінській С.В., Настасяк Б.І.,

Хомляк О.П.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач АТ «Державний ощадний банк України» в особі

Філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк»

представник позивача Медвідь В.О.

представник відповідача Мірошніков П.В.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» про зобов`язання поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи, про визнання незаконним та скасування наказу, про зобов`язання здійснити нарахування і виплату індексації заробітної плати, про зобов`язання здійснити коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, про стягнення заробітної плати, в тому числі недоотриманих виплат, та відшкодування моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

29 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась в Шевченківський районний суд м. Львова із позовом до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (до перейменування назви у червні 2019 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України») в особі Філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» (далі АТ «Державний ощадний банк України в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк», відповідач, банк) про зобов`язання поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи, в частині встановлення надбавки в рзмірі 50% до посадового окладу з дати 14 грудня 2016 року, про зобов`язання здійснити нарахування і виплату індексації заробітної плати, про зобов`язання здійснити коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, про стягнення заробітної плати, в тому числі недоотримані виплати за період з 16 травня 2017 року по 31 жовтня 2017 року в загальній сусмі 35 375,31 грн. та про відшкодування моральної шкоди в розмірі 60 000,00 грн.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» прийнято до розгляду та на підставі ст. ст. 11, 119, 122, 131 ЦПК України, в редакції чинній на час пред`явлення позову, в справі відкрито провадження.

12 березня 2018 року та 20 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяви про збільшення позовних вимог частині недоотриманих виплат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року, враховуючи набранням законної сили новою редакцією ЦПК України в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Медвідя В.О. та цивільну справу №466/9407/17 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» повернуто в підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання.

03 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 на стадії підготовчого провадження подала до суду в порядку ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, позовну заяву до АТ «Державний ощадний банк України в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк», в якій остаточно уточнила свої позовні вимоги.

Як на підставу своїх вимог ОСОБА_1 зіслалась на наступні обставини.

13 лютого 2003 року вона, позивач, була прийнята на роботу в ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк», де з 01 лютого 2008 року обіймала посаду заступника начальника відділу по роботі із проблемними активами Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк».

28 грудня 2016 року вона звернулася до Шевченківського районного суду м.Львова з позовом про визнання незаконним звільнення з роботи, визнання недійсним наказу про звільнення від 14 грудня 2016 року №2833-к та запису у трудовій книжці про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

16 травня 2017 року Шевченківський районний суд м. Львова постановив рішення (справа №466/10897/16-ц), яким її позовні вимоги були задоволені повністю. Вказаним рішенням її, зокрема, було поновлено на посаді заступника начальника відділу реструктуризації заборгованості Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за один місяць рішення суду було звернуто до негайного виконання.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова 16 травня 2017 року оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, якою просив рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

23 жовтня 2017 року Апеляційний суд Львівської області постановив рішення, яким апеляційну скаргу задоволив частково, поновивши її на роботі, але на посаді заступника начальника відділу по роботі із проблемними активами Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» з 14 грудня 2016 року, стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2016 року по 16 травня 2017 року в сумі 73 406, 04 грн.

На виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року у справі №466/10897/16-ц начальником Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» Романівим І.М. 16 травня 2017 було видано наказ №697-к, пунктом 2 якого її було поновлено її на посаді заступника начальника відділу рестрктуризації заборгованості та стягнення з 14 грудня 2016 року з посадовим окладом 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень) на місяць.

22 травня 2017 року вона звернулась із заявою до начальника Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» Романіва І.М. (вхідний №1971) з проханням поновити їй попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення, а саме в частині оплати праці, оскільки у виданому ним наказі №697-к від 16 травня 2017 року вказана лише частина оплати праці, яка є нижчою від тієї, яка була їй встановлена до часу її незаконного звільнення.

22 червня 2017 року начальник Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» Романів І.М. надав їй письмову відповідь за №25-03/5225, у якій зазначив: «При поновленні працівника на роботі за рішенням суду, на власника або уповноважений орган покладається обов`язок поновити працівникові попередні умови праці. До звільнення з АТ «Ощадбанк» Ви обіймали посаду заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами, і Ваша заробітна плата складалась з посадового окладу в розмірі 5000,00 гривень та персональної надбавки за складність та інтенсивність роботи в розмірі 50% до посадового окладу».

На виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року по справі №466/10897/16-ц, яким змінено рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року, начальником Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» Романівим І.М. 01 листопада 2017 року було видано новий наказ № 1715-к про поновлення її на роботі. Відповідно до пункту 3 цього наказу її, позивача, було поновлено на посаді заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» з 14 грудня 2016 року з місячним посадовим окладом 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень), що вказує на безпідставне зменшення її заробітної плати і на порушення вимог рішення суду, в т.ч. в частині відновлення її попередніх умови праці які існували до дати мого незаконного звільнення.

Крім вищенаведеного, роботодавець не проводить індексацію її заробітної плати, хоч відповідно до ч.5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку та до дати незаконного звільнення її з роботи така індексація проводилась та виплачувалась.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» та ч. 1 ст. 94 КЗпП).

Складові елементи заробітної плати наведені у ст. 2 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року (з наступними змінами та доповненнями).

Так, основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників і посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата винагорода за роботу понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних і компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами та положеннями, компенсаційні й інші грошові та матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно із п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за№114/8713 (зі змінами та доповненнями), суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати, включаються до складу додаткової заробітної плати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями), індексація грошових доходів громадян це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно зі ст. 2 вищевказаного Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (з наступними змінами та доповненнями).

Вищевикладене підтверджує, що вимога закону (обов`язок роботодавця) щодо поновлення працівникові попередніх умов праці, який незаконно був звільнений з роботи є невиконаною. Надбавка в розмірі 50% до посадового окладу за складність та інтенсивність праці їй не надана, її заробітна плата (в цілому) не індексується та зазначеним вище наказом №1715-к від 01 листопада 2017 року дане питання не врегульовано.

Крім цього, в межах судового розгляду даної судової справи їй, позивачу, стало відомо про те, що 17 травня 2017 року начальником Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» Романівим І.М. було видано наказ №700-к «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 ».

Разом з тим, про зміст і суть даного наказу їй, ОСОБА_1 нічого не відомо, роботодавець жодним чином не ознайомлював її із змістом останнього, що підтверджується відсутністю будь яких її підписів на тексті наказу, копія якого була долучена представником відповідача до матеріалів справи.

Усі її неодноразові звернення на адресу відповідача із вимогою про ознайомлення із змістом наказу № 700-к від 17 травня 2017 року залишені без будь-якого реагування.

Більше того, ще 21 травня 2018 року Шевченківським районним судом м. Львова у справі №466/9407/17 було витребувано у відповідача оригінал вказаного наказу для огляду в судовому засіданні, проте станом на 03 липня 2019 року вимоги ухвали не виконані, оригінал наказу не надано. Відтак, вона, ОСОБА_1 , вважається такою, що станом на 03 липня 2019 року не ознайомлена із змістом оскаржуваного наказу, який став підставою для скасування та невиплати їй 50 % надбавки, яка була їй призначена наказом №33-к ще від 01 квітня 2010 року, а відтак, строк на оскарження зазначеного наказу в судовому порядку нею не пропущено.

Враховуючи таку поведінку відповідача щодо ненадання оригіналу наказу №700-к від 17 травня 2017 року, в неї, позивача, взагалі виникає сумнів щодо існування такого наказу, на підставі якого відповідач будує свої заперечення на позовну заяву.

Крім цього, враховуючи приписи ст. ст. 97, 103 КЗпП України, наказ №700-к від 17 травня 2017 року підлягає визнанню незаконним і скасуванню, як такий, що виданий роботодавцем із порученням вимог чинного трудового законодавства України.

Неправильна виплата їй заробітної плати підтверджується довідкою про зарплату від 14 листопада 2017 року за реєстровим №171, яка здійснюється з 16 травня 2017 року по 01 жовтня 2017 року.

Так, 01 лютого 2017 року відбулось підняття заробітної плати на 10% всім працівникам банку.

Також підняття заробітної плати на 10% всім працівникам банку, окрім неї, відбулось ще й 01 липня 2017 року.

Вищевказаними рішеннями Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року та Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року її було поновлено на роботі з 14 грудня 2016 року, але підняття зарплати на 10% з 01 лютого 2017 року та на 10% з 01 липня 2017 року їй не здійснено, тобто заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення не були відкореговані на коефіцієнт їх підвищення.

06 листопада 2017 року вона звернувшись до керівництва банку із заявою про отримання інформації щодо підвищення заробітної плати працівникам банку, однак в наданні такої інформації їй було відмовлено, незважаючи на те, що жоден закон не забороняє працівнику отримувати інформацію щодо підвищення його заробітної плати.

За змістом пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Відповідно до вищенаведеного, її заробітна плата повинна складатись із посадового окладу, збільшеного на коефіцієнт коригування і становити 6 050,00 грн. (шість тисяч п`ятдесят гривень) посадового оклад, а також 50% надбавки до посадового окладу за складність та інтенсивність роботи, в т.ч. 10% (коефіцієнт коригування) до заробітної плати з 01 лютого 2017 року, 10% (коефіцієнт коригування) до заробітної плати з 01 липня 2017року.

З огляду не наведене, загальна сума заробітної плати ( в т.ч. виплат визначених законом), яка не була виплачена їй за період з 16 травня 2017 року по 03 липня 2019 року, становить 603 506,87 грн., що підтверджується таблицею розрахунку недоотриманих виплат за вказаний період, яка долучена до даної уточненої позовної заяви.

Приписами ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Діяльність банку з порушенням її трудових прав, позбавлення можливості їх реалізації, неналежне виконання рішень суду, зокрема на заробітну плату, завдала їй моральних страждань, а також мені необхідно докласти великих зусиль для відновлення своєї репутації на роботі. Бездіяльність на мої звернення та відверте свавілля роботодавця, в т.ч. про виплату їй її заробітної плати, зловживання правом роботодавця щодо відновлення попередніх умов праці, встановлених законом та рішеннями судів, принижує мою честь, гідність, перед іншими працівниками банку.

Зокрема, роботодавець свідомо вчиняє дії і встановлює перешкоди, які ускладнюють виконання покладених на неї обов`язків. В той же час роботодавець без поважних причин не відпускає її у відпустку, хоча йому відому що у неї на утриманні є малолітня дитина. Стверджує усно, що їй необхідно надати догану, щоб не платити премію. Не виконує рішення суду, в т.ч. не відновлює попередні умови оплати праці, які були встановлені до часу її незаконного звільнення з роботи, хоча йому відомо, що в неї існує в банку іпотечний кредит під заставу її єдиного житла. Все це відбувається на очах у працівників банку. Вона, позивач, тривалий час перебуває у постійному стресі і переживанні внаслідок вчинення відповідачем стосовно неї неправомірних дій.

Така ситуація спричинила їй душевний біль, великих переживань і приниження її, як людини, до якої систематично застосовують дії морального насилля і приниження. Внаслідок таких свавільних дій з боку роботодавця, вона змушена була звернутись по медичну допомого до лікаря, пройти медичний огляд, в т.ч. в невропатолога, потратити кошти на відновлення свого душевного становища, подолати стрес, спричинений діями роботодавця.

Завдану їй моральну шкоду, що полягає також в недоотриманні сум виплат належного їй заробітку (доходу), який вона могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її права не було порушені роботодавцем, вона, ОСОБА_1 , оцінює в 60 000,00 грн. (шістдесят тисяч гривень).

Вона, ОСОБА_1 , працює у відповідача на посаді заступника начальника відділу 11 років, загальний стаж роботи становить 15 років. За увесь період її роботи жодних зауважень з боку керівництва банку до неї не поступало, а навпаки завжди були заохочення, про що вказує її кар`єрний ріст по посадах. Рівень її кваліфікації (окрім відмінних професійних навичок) підтверджується документами про освіту, отримання другої вищої освіти. В неї на утриманні у перебуває малолітня донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 яку вона самостійно виховує і утримує.

З огляду на такі обставаини, просить ухвалити рішення, яким:

- зобов`язати АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» поновити їй, ОСОБА_1 попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення 14 грудня 2016 року, в частині встановлення надбавки в розмірі 50% до посадового окладу з дати 14 грудня 2016 року;

- визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» №700-к від 17 травня 2017 року «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 »;

- зобов`язати АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» здійснити їй, ОСОБА_1 , нарахування та виплату індексації заробітної плати з дати 16 травня 2017 року;

- зобов`язати АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» здійснити їй, ОСОБА_1 , коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів;

- стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» на її, ОСОБА_1 , на користь заробітну плату, в т.ч. недоотримані виплати, з 16 травня 2017 року в розмірі 603 506,87 грн. по день винесення рішення суду;

- стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ «Ощадбанк» на її, ОСОБА_1 , на користь 60 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди;

- покласти на відповідача судові витрати по справі.

Відповідач - АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ «Ощадбанк» подав до суду відзив на позовну заяву та доповнення до відзиву, в яких зазначає про те, що у справі №466/10897/16 банком в повній мірі та вчасно було виконано як рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року, так і рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року, а саме поновлено ОСОБА_1 на роботі та відновлено усі істотні умови праці. Індексація заробітної плати ОСОБА_1 проводилась Філією банку згідно Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за №1078, у повному обсязі, входячи із законодавчо встановленої методити нарахування та пропорційно відпрацьованого позивачем час згідно даних табелю обліку робочого часу, що підтверджується довідкою-розрахунком Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк».

Вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу №700-к від 17 травня 2017 року, про зобов`язання встановити надбавку у розмірі 50% до посадового окладу є небгрунтованими і безпідставними. Зі змісту позову убачається, що ОСОБА_1 оскаржила вищевказаний наказ лише з процедурних питань, а саме обгрунтовуючи таку вимогу неповідомленням їй зі сторони роботодавця про прийняття оскаржуваного наказу. При цьому в заяві відсутні будь-які доводи позивача із покликанням на відповідні докази щодо наявності у неї права на призначення та одержання спірної персональної надбавки. Зокрема, у відповідності до п.2.1.2. Положення про встановлення та скасування персональних надбавок до посадвих окладів працівникам АТ «Ощавдбанк», затвердженого постановою Правління банку від 27 листопада 2003 року №243 (в редакції постанови Правління від 24 грудня 2014 року №1068), надбавка за складність та інтенсивність роботи встановлюється працівникам, які за специфікою роботи працюють в особливо інтенсивному режимі, та за виконання роботи, яка потребує постійної концентрації зусиль. Однак, в уточненому позові ОСОБА_1 не обгрунтовано те, яка робота була нею виконана в період з 16 травня 2017 року до 03 липня 2019 року, а також яка частина виконаної нею роботи є складною та особливо інтенсивною. Крім цього, позивачем ОСОБА_1 пропущено встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для оскарження наказу №700-к від 17 травня 2017 року, оскільки копія такого наказу надавалась банком для долучення до матеріалів справи двічі, а саме:

- 20 квітня 2018 року у додатку до заперечення банку від 20 квітня 2018 року №19/7-04/425/2018-00/вих. на позовну заяву ОСОБА_1 ;

- 13 червня 2018 року на виконання запиту суду від 21 травня 2018 року № К-12.

Щодо нарахування і виплати щомісячно премії, то така премія ОСОБА_1 виплачувалась у визначених розмірах, за винятком періоду з 10 січня 2018 року по 09 січня 2019 року, оскільки наказом №28-к від 09 січня 2018 року до неї було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді оголошення догани.

Враховуючи наведені у відзиві доводи, відповідач вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 необгрунтованими та безпідставними, а тому в їх задоволенні просить відмовити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2019 року підготовче провадження у цивільні справі №466/9407/17 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філівї ЛОУ «Ощадбанк» про зобов`язання до поновлення попередніх умов праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи, про визнання незаконним та скасування наказу, про зобов`язання здійснити нарахування і виплату індексації заробітної плати, про зобов`язання здійснити коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, про стягнення недоотриманих виплат та відшкодування моральної шкоди, було закрито та призщначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 позовній вимоги підтримали, зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві та доповненнях до неї.

Представник АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ «Ощадбанк» Мірошніков П.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечив, покликаючись на доводи, які викладені відзиві на позовну заяву та доповненні до відзиву.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Медвідя В.О., представника АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ «Ощадбанк» Мірошнікова П.В., показання свідка ОСОБА_4 , з`ясувавши обставини, на які сторони та їх представники покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР (далі Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод), яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» (заява № 20347/03) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням вказаної норми, Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 07 липня 2004 року в справі № 1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року в справі № 1-16/2007 та від 29 січня 2008 року в справі № 1-5/2008 вказав на те, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.

Приписами ст. 23 Загальної декларації з прав людинию, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ОНН від 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

У відповідності до ст. 1 КЗпП України законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Судом встановлено, позивач ОСОБА_1 13 лютого 2003 року була прийнята на роботу в структурний підрозділ ПАТ «Державний ощадний банк України», а саме в Філію ЛОУ АТ «Ощадбанк» та з 01 лютого 2008 року обіймала посаду заступника начальника відділу по роботі із проблемними активами Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк».

Наказом №2833-к від 14 грудня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 », який був виданий начальником Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» Романівми І.М., позивач ОСОБА_1 із 14 грудня 2016 року звільнена з посади заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами Філії - ЛОУ АТ «Ощадбанк» у зв`язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Не погоджучись зі своїм звільненням, 28 грудня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Львова з позовом про визнання незаконним звільнення з роботи, визнання недійсним наказу про звільнення від 14 грудня 2016 року №2833-к та запису у трудовій книжці про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року в справі №466/10897/16-ц, позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені повністю. Вказаним рішенням, зокрема:

- визнано незаконним її звільнення з Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» за п. 6 ст. 36 КЗпП України;

- визнано недійсним наказ №2833-к від 14 грудня 2016 року начальника Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» Романіва І.М. «Про звільнення ОСОБА_1 » у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпП України;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу реструктуризації заборгованості та стягнення Філії ЛОУ АТ «Ощодбанк» Державний ощадний банк України» з 14 грудня 2016 року;

- стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 75 466,000 грн.

Вищевказане рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року в справі №466/10897/16-ц в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за один місяць було звернуто до негайного виконання.

На виконання зазначеного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року у справі №466/10897/16-ц начальником Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» Романівим І.М. 16 травня 2017 було видано наказ №697-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », яким скасовано наказ від 14 грудня 2016 року №2833-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами (п.1.) та поновлено її на посаді заступника начальника відділу реструктуризації заборгованості та стягнення з 14 грудня 2016 року з посадовим окладом 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень) на місяць (п.2.).

На рішення Шевченківського районного суду м. Львова 16 травня 2017 року у справі №466/10897/16-ц відповідач подав апеляційну скаргу, якою просив рішення суду першрї інстанції скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах від 23 жовтня 2017 року апеляційну скаргу відповідача було задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року в частині поновлення на роботі скасовано, ухвалено нове рішення в цій частині, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу по роботі із проблемними активами філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» з грудня 2016 року. Рішення в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат змінено та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2016 року по 16 травня 2017 року в сумі 73 406, 04 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року по справі №466/10897/16-ц, яким змінено рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року, начальником Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» ОСОБА_5 01 листопада 2017 року було видано новий наказ №1715-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », яким: скасовано наказ №697-к від 16.05.2017 про поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника начальника вілдділу реструктуризації заборгованості та стягнення (п.1.); визнано недійсним наказ від 14.12.2016 №2833-к про звільнення з посади заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами ОСОБА_1 (п.2.); поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» з 14 грудня 2016 року з місячним посадовим окладом 5000 (п`ять тисяч) гривень (п.3.).

Постановою Верховного Суду від 13.12.2018 року у справі № 466/10897/16-ц (пр. № 61-3337св18), касаційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року без змін.

Вищевказані обставини підтверджуються поясненнями позивача ОСОБА_1 , її представника адвокат Медвідя В.О., представника відповідача ОСОБА_6 , долученими до матеріалів справи копіями вищевказаних наказів та судових рішень.

Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 08 лютого 2021 року у справі №288/1256/17 (провадження № 61-6961св19) зазначив, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі №521/1892/18 (провадження №61-39740св18), приписи ч.1 ст. 235 КЗпП України передбачають, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.7 ст. 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі №465/4679/16 (провадження №61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі №702/725/17 (провадження №61- 12857св18).

Як зазначалось вище, під час судового розгляду справи встановлено, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року начальником Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» Романівим І.М. того ж дня, тобто 16 травня 2017 року, було видано наказ №697-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », яким, зокрема, та поновлено позивача на посаді заступника начальника відділу реструктуризації заборгованості та стягнення з 14 грудня 2016 року з посадовим окладом 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень) на місяць (п.2. наказу).

22 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась із заявою до начальника Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» Романіва І.М. (вхідний №1971) з проханням поновити їй попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення, а саме в частині оплати праці, оскільки у виданому ним наказі №697-к від 16 травня 2017 року вказана лише частина оплати праці, яка є нижчою від тієї, яка була їй встановлена до часу її незаконного звільнення.

22 червня 2017 року на вищевказану заяву ОСОБА_1 була надана письмова відповідь за №25-03/5225, у якій зазначено, про те, що рішенням суду її не поновлено на посаді заступника начальника відділу по роботі з проблемними активами, яку вона займала до звільнення, а працевлаштовано на посаді на іншій посаді, якої вона ніколи не обіймала, відповідно у Банку не було правових підстав для відновлення попередніх умов оплати праці.

16 листопада 2018 року на запит Шевченківського районного суду м. Львова від відповідача надійшла відповідь від 13 жовтня 2018 року за №111.13-19/98964/2018-13/вих, зі змісту якої вбачається те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова, яке в подальшому було змінено апеляційною інстанцією, ОСОБА_1 поновлено на посаді відділу, який виведено із штатного розпису облуправління. Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 поновлено на неіснуючій посаді, завдання та розпорядження доводились безпосередньо начальником філії. Однак ОСОБА_1 не виконувала і до сьогоднішнього дня не виконує жодних посадових обов`язків та завдань керівника за що до неї застосовано заходи дисциплінарного стягнення. Такий стан справ буде тривати до вирішення касаційною інстанцією скарги банку щодо законності рішення про поновлення на роботі.

15 серпня 2019 року з доповненням до відзиву відповідач надав на адресу Шевченківського районного суду м. Львова довідку від 07.08.2019 за №111.19/121/13-2019/вих, із змісту якої вбачається те, що філія не володіє доказами щодо підтвердження виконання посадових обов`язків ОСОБА_1 за період 16.05.2017 року по даний час. У зазначений період ОСОБА_1 згідно даних табеля обліку робочого часу та свідчень працівників, які знаходились в одному робочому кабінеті з ОСОБА_1 , присутня на робочому місці впродовж робочого дня, про те не виконує жодної роботи, визначених посадових обов`язків та завдань керівника.

Суд звертає увагу на те, що постановою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 466/10897/16-ц (провадження №61-3337св18), касаційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року без змін.

Разом з тим, після прийняття Верховним Судом 13 грудня 2018 року постанови у справі №466/10897/16-ц, відповідач не відновив позивачу ОСОБА_1 попередніх умов оплати праці, які існували до дати незаконного звільнення 14 грудня 2016 року, матеріали справи таких доказів не містять, оскільки як вбачається із письмових доказів наданих відповідачем, таке відновлення мало відбутись саме після вирішення касаційною інстанцією скарги банку щодо законності рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» поновити ОСОБА_1 попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення 14 грудня 2016 року, в частині встановлення надбавки в розмірі 50% до посадового окладу з дати 14 грудня 2016 року, є обгрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд виходить з наступного.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється положеннми ст. 237-1 КЗпП України.

Приписами ст. 237-1 КзПП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а приписи ст. 237-1 цього Кодексу передбачають право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

З пояснень позивача ОСОБА_1 убачається, що починаючи з кінця 2016 року діяльність роботодавця здійснюється з грубим порушенням її трудових прав, з позбавленням можливості реалізації нею таких прав і професійних навиків, з неналежним виконанням судових рішень, з обмеженням реалізації її права на отримання належної заробітної плати, чим завдано їй значних моральних страждань. Внаслідок таких протипаравних дій їй необхідно докласти великих зусиль для відновлення своєї репутації на роботі. Бездіяльність на її неодноразові звернення та відверте свавілля з боку роботодавця, зловживання правом роботодавця щодо відновлення попередніх умов праці, встановлених законом та рішеннями судів, принижує її честь та гідність перед іншими працівниками банку.

Також ОСОБА_1 зазначила, що роботодавець свідомо вчиняє дії і встановлює перешкоди, які ускладнюють виконання покладених на неї обов`язків. В той же час роботодавець без поважних причин не відпускає її у відпустку, хоча йому відому про те, що у неї на утриманні є малолітня дитина, а також стверджує усно, що їй необхідно надати догану, щоб не платити премію тощо. Все це відбувається на очах у працівників банку. Вона, позивач, тривалий час перебуває у постійному стресі і переживанні внаслідок вчинення відповідачем стосовно неї неправомірних дій. Така ситуація спричинила їй душевний біль, великих переживань і приниження її, як людини, до якої систематично застосовують дії морального насилля і приниження. Внаслідок таких свавільних дій з боку роботодавця, вона змушена була звернутись по медичну допомого до лікаря, пройти медичний огляд, в т.ч. в невропатолога, потратити кошти на відновлення свого душевного становища, подолати стрес, спричинений діями роботодавця.

Суд вважає, що винними діями відповідача позивачу ОСОБА_1 дійсно заподіяно моральну шкоду, яка виражається у тому, що остання тривалий час змушена доводити факт порушення своїх трудових прав щодо відновлення її попередніх умов роботи в частині оплати праці, що призвело до розладу нормального життя, породило негативні переживання, які проявляються у негативних емоціях, психічних стражданнях, викликало психологічний стрес, що обмежило можливості нормальної життєдіяльності, та події вплинули на її стосунки з колегами по роботі.

Визначаючи розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу ОСОБА_1 внаслідок порушення її трудових прав, суд враховує характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнала позивач ОСОБА_1 , можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, та приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та стягнути на її користь грошову суму в розмірі 30 000,00 грн., яка на думку суду, відповідатиме вимогам розумності і справедливості та буде достатньою сатисфакцією за заподіяну моральну шкоду.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» №700-к від 17 травня 2017 року «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 », то суд вважає, що у її задоволенні слід відмовити, з огляду на таке.

При розгляді справи встановлено, що 17 травня 2017 року, тобто на наступний день після поновлення позивача ОСОБА_1 на роботі, начальником Філії - ЛОУ АТ «Ощадбанк» Романівим І.М., керуючись Положенням про встановлення та скасування персональних надбавок до посадових окладів працівникам АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АВТ «Ощадбанк» від 23 листопадва 2003 року №243 (зі змінами і доповненнями) дійсно було видано наказ №700-к «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 ». Підставою для видачі такого наказу слугувала службова записка начальника відділу реструктуризації заборгованості та стягнення ОСОБА_7 від 16.05.2017 року.

З вищеказанного наказу, оригінал якого було оглянуто в судовому засіданні 10 листопада 2021 року, вбачається, що такий наказ був погоджений лише з начальником відділу кадрового адміністрування Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» Кміть І.В. Підписи будь яких інших осіб про погодження цього наказу, зокрема, відповідної посадової особи структурного підрозділу банку, який здійснює візування на предмет додержання вимог законодавства, в наказі відсутні, як і відсутній підпис позивача ОСОБА_1 про ознайомлення з даним наказом.

Як вбачається із змісту оскаржуваного наказу за № 700-к від 17 травня 2017 року, підставою для його видачі стала службова записка начальника відділу реструктуризації заборгованості та стягнення ОСОБА_7 , в якій останній повідомив керівника Львівської філії АТ «Державний ощадний банк» ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_1 буде виконувати мінімальний обсяг нескладних за змістом завдань і обов`язків, що не вимагають значного досвіду чи інтенсивного характеру виконання.

Судом встановлено, що у службовій записці від 16.05.2017 року начальник відділу реструктуризації заборгованості та стягнення ОСОБА_7 як на підставу для скасування персональної надбавки наголошував на тому, що для ОСОБА_1 розроблена та затверджена нова посадова інструкція, тобто розроблена така інструкція станом на 16 травня 2017 року.

У свою чергу, відповідач на вимогу суду про надання копії посадової інструкції, яка розроблена та затверджена саме 16 травня 2017 року згідно службової записки ОСОБА_7 , надав відповідь за № 111.13-23/3004/2022-13/вих, із змісту якої вбачається те, що в травні 2017 року розроблено та затверджено посадову інструкцію ОСОБА_1 , однак оригінал останньої не вдалося встановити у зв`язку із звільненням 30 червня 2021 року гр. ОСОБА_7 із займаної посади. Надаємо копію посадової інструкції, яка зберіглась в архівних документах на мережевому ресурсі відділу реструктуризації заборгованості та стягнення.

Разом з тим, із наданого відповідачем скріншоту із архіву мережевого ресурсу, вбачається те, що жодної посадової інструкції 16 травня 2017 року не розроблялось та не затверджувалось, а натомість архів містить 3 (три) різні посадові інструкції ОСОБА_1 , які датовані наступними датами: 23 травня 2017 року; 07 червня 2017 року та 13 липня 2017 року.

Відтак, суд приходить до висновку про те, що станом на 16 травня 2017 року відповідачем не було розроблено та затверджено посадової інструкції для ОСОБА_1 , яка покладена в основу службової записки ОСОБА_7 від 16.05.2017 року, яка у свою чергу стала підставою для видання наказу за № 700-к від 17 травня 2017 року «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 ».

Посадова інструкція від 16 травня 2017 року в матеріалах судової справи за №466/9407/17 відсутня та відповідачем не надана.

Суд не бере до уваги пояснення представника відповідача про те, що різні дати посадових інструкцій, які містяться в архіві мережевого ресурсу є наслідком внесення змін в електронному документи, оскільки такі пояснення є припущеннями, які не підтверджені жодними письмовими доказами у справі.

Також, судом встановлено та визнано сторонами те, що позивача ОСОБА_1 не було ознайомлено під розписку із змістом наказу № 700-к від 17 травня 2017 року.

Поряд з цим, судом також встановлено, що копія оскаржуваного наказу №770-к від 17 травня 2017 року «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 » відповідачем надавалась суду та позивачеві ОСОБА_1 двічі, а саме: 20 квітня 2018 року у додатку до заперечення Банку від 20.04.2018 №19/7-04/425/2018-вих. на позовну заяву ОСОБА_1 та 13 червня 2018 року на виконання вимоги суду від 21.05.2018 року №К-12.

У відповідності до приписів ст. 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення працівник - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Натомість, знаючи про наявність такого наказу №700-к від 17 травня 2017 року, позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогою про його оскарження лише через 1 рік та 2 місяці після ознайомлення з копією такого наказу, а саме 03 липня 2019 року, тобто із значним простроченням тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, що є самостійною підствою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги.

При цьому, суд також також приймає до уваги інші доводи представника відповідача ОСОБА_6 в цій частині, що позовна вимога про зобов`язання поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи 14 грудня 2016 року, в частині встановлення надбавки в розмірі 50% до посадового окладу з дати 14 грудня 2016 року, фактично дублюється з позовною вимогою про визнання незаконним і скасування наказу №700-к від 17 травня 2017 року «Про скасування персональної надбавки до посадового окладу ОСОБА_1 », а тому в задоволенні вимоги про визнання незаконним і скасування вищевказаного наказу слід відмовити.

Такими, що не підлягають до задоволення, на думку суду ж також інші вимоги позивача ОСОБА_1 , а саме: про зобов`язаня АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» здійснити їй нарахування та виплату індексації заробітної плати з дати 16 травня 2017 року; про зобов`язання АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» здійснити їй, ОСОБА_1 , коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів; про стягнення з АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» на її, позивача, користь заробітну плату, в т.ч. недоотримані виплати, з 16 травня 2017 року в розмірі 603 506,87 грн., оскільки такі вимоги є належним чином не обгрунтовані та не підтверджені достатніми та достовірними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Аналогічні приписи щодо обов`язку доказування і подання доказів також зазначено в ч.1 ст. 81 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом ч.1 ст. 78 цього Кодексу суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст. ст. 79, 80 ЦПК України, які регулюють достовірність та достатність доказів, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, суд приймає до уваги ту обставину, що у випадку поновлення позивачу ОСОБА_1 попередніх умов праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи 14 грудня 2016 року, в частині встановлення надбавки в розмірі 50% до посадового окладу з дати 14 грудня 2016 року, відповідач АТ «Державний ощадний банк» в особі Філії -ЛОУ АТ «Ощадбанк» повинен самостійно, а також в передбаченому законодавством порядку, розглянути питання щодо проведення індексації невиплачених сум тощо.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Суд вважає непереконливими доводи представника відповідача ОСОБА_6 в заперечення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи та про відшкодування заподіяної моральної шкоди, оскільки вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може покласти в основу свого рішення та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» про зобов`язання поновити попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи, про визнання незаконним та скасування наказу, про зобов`язання здійснити нарахування і виплату індексації заробітної плати, про зобов`язання здійснити коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, про стягнення заробітної плати, в тому числі недоотриманих виплат, та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Зобов`язати акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі Філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» поновити ОСОБА_1 попередні умови праці, які існували до дати незаконного звільнення з роботи 14 грудня 2016 року, в частині встановлення надбавки в розмірі 50% до посадового окладу з дати 14 грудня 2016 року.

Стягнути з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 30 000,00 грн. (тридцять тисяч гривень) у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, про зобов`язання здійснити нарахування і виплату індексації заробітної плати, про зобов`язання здійснити коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, про стягнення заробітної плати, в тому числі недоотриманих виплат, - відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» судовий збір в доход держави в розмірі 1280, 00 грн. (одну тисячу двісті вісімдесят гривень).

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі Філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», адреса місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Січових Стрільців,9, код ЄДРПОУ 09325703.

Повний текст судового рішення складено 10 липня 2023 року.

Суддя В. І. Кавацюк