Ухвала

05 липня 2023 року

м. Київ

справа № 752/12890/21

провадження № 61-7650ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року, додаткову ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Дмитра Анатолійовича, заінтересована особа ? ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва зі скаргою на дії приватного виконавця, у якій просив визнати неправомірними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д. А. про: відкриття виконавчого провадження ВП № 69819773 від 09 вересня 2022 року, про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні, про арешт майна боржника у виконавчому провадженні, про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні, зобов`язати приватного виконавця Гненного Д. А. повернути стягувачу виконавчий документ без прийняття до виконання, а саме - ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року.

Скаргу обґрунтував тим, що 09 вересня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Гненним Д. А. на підставі виданої Голосіївським районним судом міста Києва ухвали про затвердження мирової угоди було відкрито виконавче провадження № 69819773. Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження встановлено, що ухвала суду про затвердження мирової угоди не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), а саме в порушення вимог пункту 7 частини першої статті 4 Закону в ухвалі не зазначено строк її пред`явлення до виконання, у зв`язку з чим ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом. Крім того, у постанові про відкриття виконавчого провадження та всіх наступних постановах зазначена дата постановлення ухвали 12 серпня 2022 року, а не 20 січня 2022 року. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, а тому повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законом ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов`язань сторін. Посилаючись на наведене та те, що за таких обставин й наступні постанови приватного виконавця є неправомірними, оскільки є похідними від постановити про відкриття виконавчого провадження, просив скаргу задовольнити.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д. А. залишено без задоволення. Провадження в частині визнання неправомірною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Д. А. про стягнення з боржника основної винагороди від 09 вересня 2022 року, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 09 вересня 2022 року у виконавчому провадженні №69819773 від 09 вересня 2022 року закрито.

Ухвала суду в частині відмови у задоволенні інших вимог скарги мотивована тим, що у виконавця за наявності заяви про примусове виконання рішення, яка відповідає вимогам статті 26 Закону, не було підстав для повернення виконавчого документу (ухвали суду) стягувачу на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону. Тому права заявника діями приватного виконавця порушені не були. Заявник не зазначав про порушення своїх прав, а лише констатував обставини, достатні, з його точки зору, для визнання дій приватного виконавця незаконними.

Закриваючи провадження в частині вимог про визнання неправомірними та скасування постанов приватного виконавця Гненного Д. А. про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні та стягнення витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні суд виходив із того, що вказані вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Додатковою ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року заяву приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д. А. про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д. А. понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року та додаткову ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що за змістом статті 208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом. У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до частин першої, другої статті 12 вказаного Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Аналізуючи наведені норми законодавства, можна дійти висновку, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання встановлений приписами Закону та не може бути змінений. Відсутність в ухвалі Голосіївського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року строку пред`явлення її до виконання не є підставою для визнання постанови про відкриття виконавчого провадження та інших постанов винесених приватним виконавцем протиправними та їх скасування, оскільки зазначення в ухвалі дати набрання законної сили 07 лютого 2022 року та пред`явлення її до виконання стягувачем 08 вересня 2022 року є достатнім для висновку, що виконавчий документ пред`явлений в межах встановленого законом строку.

З постанови приватного виконавця від 09 вересня 2022 року про відкриття виконавчого провадження вбачається, що ним у вказаній постанові та інших постановах зазначено назву документу на підставі якого здійснюється виконавче провадження (виконавчий документ) «ухвала №752/12890/21» та дату видачі цього документу «12.08.2022». Тому приватним виконавцем повністю дотримано вимоги закону в частині зазначення реквізитів ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року, оскільки дата видачі ухвали як виконавчого документа є відмінною від дати постановлення ухвали. Тому доводи скаржника про обов`язок приватного виконавця повернути виконавчий документ стягувачу відповідно до вимог статті 4 Закону необґрунтовані.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності дій приватного виконавця про здійснення примусового виконання ухвали суду, що містить умови про встановлення побачення з дитиною, оскільки такий документ може прийматись до виконання виключно органами державної виконавчої служби, та стосовно проведення оцінки майна, перегляду апеляційним судом не підлягають, оскільки вказані дії приватного виконавця не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

21 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для подання до Верховного Суду підписаної касаційної скарги у новій редакції, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України (підстав) та яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.

На виконання вимог вказаної ухвали Верховного Суду про залишення касаційної скарги без руху, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу у новій редакції, яка мотивована тим, що ОСОБА_2 не отримувала виконавчі листи (виконавчий лист) про примусове виконання ухвали Голосіївського районного суду міста Києві від 20 січня 2022 року, відповідно й не подавала його до приватного виконавця разом зі своєю заявою від 08 вересня 2022 року, на підставі якої відкрито виконавче провадження. Тому приватний виконавець не міг вчиняти виконавчі дії. Ухвала суду не відповідає вимогам Закону, а саме в порушення вимог пункту 7 частини першої статті 4 Закону в ній не зазначено строк пред`явлення до виконання. За недодержання цих вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню. Крім того, у постанові про відкриття виконавчого провадження та всіх наступних постановах зазначена дата постановлення ухвали 12 серпня 2022 року. Оскільки всі наступні постанови є похідними від неї, такі постанови також не відповідають вимогам Закону. У разі невиконання однієї зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди, інша сторона не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, тоді як ОСОБА_2 не подавала такий позов. Вважає, що вона обрала невірний та протиправний, фраудаторний (на шкоду його інтересам та на шкоду справедливого виконання самої ухвали суду про затвердження мирової угоди) спосіб захисту своїх інтересів шляхом порушення його прав. Основна мета виконавчого провадження зі сторони ОСОБА_2 є отримання його коштів та коштів його родини. Вбачається недобросовісна поведінка як самого стягувача, так і приватного виконавця Гненного Д. А., який виносячи постанову про відкриття виконавчого провадження та інші постанови (про арешт коштів та майна), мав розуміти протиправність та незаконність своїх дій, оскільки ОСОБА_2 своїх зобов`язань за умовами мирової угоди не виконала. Поза увагою судів залишилось і те, що виконавчий документ встановлює умови щодо побачення з неповнолітньою дитиною, відтак не підлягає виконанню приватним виконавцем, тоді як приватний виконавець прийняв у повному обсязі виконавчий документ.

Залишаючи касаційну скаргу без руху, Верховний Суд зазначив, що скаржник узагальнено посилаються на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте аналіз касаційної скарги свідчить, що вона не містить обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень) (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Крім того, з матеріалів касаційного провадження вбачається, що заявник не погоджується також і з додатковою ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 14 лютого 2023 року та додатковою постановою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2023 року, однак у прохальній частині касаційної скарги ОСОБА_1 клопотання щодо цих судових рішень відсутнє, а касаційна скарга не містить мотивів та підстав їх оскарження.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Нова редакція касаційної скарги містить аналогічні доводи, проте не містить належного обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, суди відмовили у задоволенні скарги встановивши, що ОСОБА_1 у скарзі не вказував в чому саме полягає порушення його прав внаслідок відкриття виконавчого провадження на підставі ухвали суду, яка є виконавчим документом згідно Закону, у зв`язку з тими порушенням, які скаржник вважає допущеними приватним виконавцем.

Касаційна скарга таких доводів також не містить, між тим відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Нова редакція касаційної скарги так само не містить доводів щодо порушення норм процесуального права в частині вирішення питання про розподіл судових витрат та в частині вимог, в яких суд закрив провадження у справі.

З огляду на зазначене, недоліки, вказані в ухвалі Верховного Суду від 12 червня 2023 року, не усунуто.

Відповідне невиконання вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги унеможливлюють вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо скаржник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається скаржнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 260, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року, додаткову ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року вважати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков