Дата документу 04.07.2023 Справа № 331/4934/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 331/4934/20 Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
№ 22-ц/807/1229/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Онищенко Е.А.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області про визнання права власності в порядку набувальної давності,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2020 рокуОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ГУ ДПС у Запорізькій області про визнання права власності в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позову зазначав, що у 1965 році його мати - ОСОБА_2 та власник частини будинку ОСОБА_3 , якій на той час на праві власності належало 9/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , уклали договір про дарування цієї частини будинку його матері.

Згідно до ст. 33 ЖК України у разі одержання жилогоприміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, член ЖБК втрачає право на квартиру в будинку кооперативу, а громадянин, який мас житловий будинок(частину будинку) на праві особистої власності, повинен провести його відчуження протягом року з дня одержання жилого приміщення. У разі невиконання власником будинку (частини будинку) цієї вимоги застосовуються правила, передбаченими частинами 3 і 4 ст.103 ЦК України (в редакції 1963р.).

Частина 3 ст. 103 ЦКУ (1963р.) передбачає, якщо власник протягом одного року не скористується своїм правом на відчуження будинку в будь-який формі, цей будинок за рішенням виконкому районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів підлягає примусовому продажу в порядку, встановленому ЦПК Української РСР для виконання судових рішень. Частина 4 ст. 103 ЦКУ передбачає, що у разі, коли продаж будинку у примусовому порядку не відбудеться через відсутність покупців, будинок за рішенням виконкому безоплатно переходить у власність держави.

ОСОБА_3 мати ОСОБА_4 , була записана у ордер № 3385 від 02.07.1965р. на квартиру АДРЕСА_2 , який отримала для поліпшення житлових умов і тому ОСОБА_3 , на протязі 1965 року, була повинна оформити договір дарування своїх 9/100 частин будинку на мою маму ОСОБА_2 , які складалися з двох кімнат по АДРЕСА_1 та належали на той час на праві власності ОСОБА_3 . Цей договір він ніколи не бачив, але мати казала йому, що віддала його до Жовтневого райвиконкому і міліції, коли її з сім`єю прописували за адресою: АДРЕСА_1 . про що було зроблено відповідний запис до будинкової книги по АДРЕСА_1 та він там і загубився, а вона не встигла його зареєструвати у ЗМБТІ.

Йому на той час було 6-ть років і він не бачив жодного документа на цю частку будинку, який став належати матері,- ОСОБА_2 .З 1965 року його родина була зареєстрована і постійно проживала в будинку АДРЕСА_3 , де займала двокімнатну квартиру

АДРЕСА_4 у них ніколи не було. З цього часу вони відверто, відкрито та безперервно понад 55 років користуються вказаною квартирою, сплачують усі за комунальні послуги: воду, електроенергію таке інше, боргів не мають, підтримують належний технічний стан, тобто вважали і вважають її своєю власністю. З 1978 року мати постійно до своєї смерті страхувала вказану будівлю у ВАТ „Оранта -Січ, як своє нерухоме майно.

У 1993 році помер його батько ОСОБА_2 , а у 2004 році померли мати ОСОБА_2 та його брат ОСОБА_5 . На цей час він один залишився проживати у квартирі, яку вважав на протязі усіх років власністю своїх батьків.

Зазначена частина домоволодіння є його постійним місцем проживання, він користується земельною ділянкою, комунальними послугами: водою та електроенергією та іншим. Але звернувшись після смерті матері до 4-ї Запорізької державної нотаріальної контори (справа №715/08) з проханням оформити на себе спадок у вигляді 9/100 домоволодіння АДРЕСА_3 , йому було відмовлено та запропоновано звернутися до суду з відповідною заявою тому, що на цей час вказана квартира була у вигляді 9/100 частин вказаної будівлі зареєстрована за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємців після її смерті не було встановлено. Нотаріальний архів Запорізької області вказаного договору дарування на ОСОБА_2 у себе не знайшов.

Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набувас право власності на це майно. Умовами набуття права власності за набувальною давністю є: добросовісне заволодіння чужим майном, володіння чужим майном протягом певного строку: 10 років для нерухомості, відкритість володіння чужим майном, безперервністі володіння чужим майном. Добросовісне заволодіння майном на законних підставах означає, що володілець не знав і не міг знати про те. що володіє чужим житлом. Згідно до ч.2 ст.34 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володінні увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

З 1965 року він та його родина почали проживати у спірній частині будинку, яка раніше належала на праві власності ОСОБА_3 та буди там зареєстровані (прописані). Після смерті рідних він продовжує використовувати спірну частину будинку як своє постійне місце проживання і цей факт відомий всім співвласникам домоволодіння, оскільки домова книга, в якій зазначена реєстрація його рідних та його особисто, одна на все домоволодіння і нею вільно користуються усі співвласники. Тобто понад 55 років він та його рідні користуються спірним будинком і навіть не знали, що спірна частина будинку була оформлена з 1996 року на ОСОБА_3 .

У нього іншого житла в Запоріжжі не має.

Згідно законодавства, яке діяло на час відкриття спадщини після померлої у 1993 році ОСОБА_3 , якщо у спадкоємця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, спадкове майно за правом спадкоємства переходило до держави на підставі п.2 ст.555 ЦК Української РСР від 18.07.1963р. В період дії ЦК УРСР інтереси держави представляла Державна податкова інспекція. Спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася у 1993 році та регулюється нормами ЦК УРСР (редакція 1963р. Згідно з цим законодавством, при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, тощо, інтереси держави представляла Державна податкова інспекція (зараз Державна фіскальна служба України), але вони ніяким чином не відреагували на смерть ОСОБА_3 .

Посилаючись на вищезазначене просив суд, визнати за ним право власності у порядку набувальної давності на 9/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_5 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 посилався на те, що після смерті матері ОСОБА_2 він звернувся до 4-ї Запорізької державної нотаріальної контори (справа №715/08) з проханням оформити на себе спадок у вигляді 9/100 домоволодіння АДРЕСА_3 , йому було відмовлено та запропоновано звернутися до суду з відповідною заявою тому, що на цей час вказана квартира була у вигляді 9/100 частин вказаної будівлі зареєстрована за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємців після її смерті не було встановлено. Нотаріальний архів Запорізької області вказаного договору дарування на ОСОБА_2 у себе не знайшов.

Відтак суд передшої інстанції зробив правильний висновок, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він звертався до 4-ї Запорізької державної нотаріальної контори (справа №715/08) з проханням оформити на себе спадок у вигляді 9/100 домоволодіння АДРЕСА_3 , а також, що відсутні спадкоємці після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Цивільний кодекс України передбачає випадки, коли можливо отримати право власності за набувальною давністю. Зокрема, за ст. 344 ЦКУ набути право власності можна за таких умов:

- річ, що опинилася у володінні, є об`єктивно чужою;

- володілець вважає майно своїм;

- заволодіння відбулось добросовісно;

- володіння було відкритим та продовжувалось безперервно протягом встановленого строку (п`ять років для рухомого майна, десять - для нерухомого).

Таким чином, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова ВС від 03 грудня 2018 року у справі № 153/608/17).

Така позиція співзвучна з висновком, зробленим Верховним Судом України 20.07.2015 у справі № 3-87гс15, за яким - положення ст. 344 ЦКУ не застосовуються у випадку, коли володіння здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (наприклад, договорів оренди чи користування), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 922/1574/17, міститься висносок, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна.

При цьому, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Верховний Суд наголосив, що відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У даній справі позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття спірного майна у власність за набувальною давністю.

Позивач користувався спірною квартирою з дитинства на законній підставі як член сім`ї власника. Спірне нерухоме майно неможливо визнати безтитульним, оскільки право власності на нього було оформлено у встановленому законом порядку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Головне управління ДПС у Запорізькій області не може бути відповідачем у даній справі.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнішньому володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

На час подання позову та розгляду справи ГУ ДПС не є органом, повноважним вирішувати питання щодо управляння майном територіальної громади.

Крім того, судом першої інстанції було правомірно враховано, що свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона мешкає разом з ОСОБА_1 в цивільному шлюбі. З приводу 9/100 домоволодіння АДРЕСА_3 у ОСОБА_1 виникали постійні сварки з сусідкою, яка претендувала на вказане майно, вказуючи на те, що вона є племінницею померлої ОСОБА_3 . Так, між ними мали місце судові спори стосовно належності цього домоволодіння, за наслідками яких були постановлені судові рішення.

Свідок ОСОБА_7 також пояснив, що з приводу 9/100 домоволодіння АДРЕСА_3 у ОСОБА_1 виникали постійні сварки з невідомими особами, яки претендували на вказане майно.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та правовими обґрунтуваннями відмови у задоволенні позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 липня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко