Номер провадження: 22-ц/813/580/23
Справа № 504/4467/18
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 504/4467/18

Номер провадження: 22-ц/813/580/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Трофименка О.О.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та повернення майна у власність, за апеляційною скаргою адвоката Чебан Світлани Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Доброва П.В. о 12 годині 04 хвилині 30 липня 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Угрудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) витребувати від ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння та повернути у власність ОСОБА_1 земельну ділянку під АДРЕСА_1 , площею - 0,1000 га., кадастровий номер :01:002:2442; 2) встановити порядок виконання рішення суду після набрання законної сили, зазначивши, що дане рішення суду є підставою для скасування: - державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), на земельну ділянку під АДРЕСА_1 , площею - 0,1000 га., кадастровий номер :01:002:2442, що зареєстрована на підставі договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М., реєстровий №871; - державної реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею - 0,1000 га., цільове призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:002:2442. Також позивач просить стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у сумі 11 704,80 грн..

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка під АДРЕСА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії РІ №477061, виданого згідно договору купівлі-продажу серії АВН №800372 від 31 жовтня 2000 року, реєстраційний №2832, та договору дарування-серія АВР №182194 від 26 лютого 2001 року, реєстраційний номер №355, площею - 0,198 га., цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, зареєстрованого 12 квітня 2001 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1177. Кадастровий номер даної земельної ділянці не присвоювався.

Належна позивачу на праві власності земельна ділянка, площею - 0,198 га., була сформована шляхом об`єднання двох земельних ділянок: - земельної ділянки, площею - 0,0992 га., під АДРЕСА_1 (колишній власник - ОСОБА_4 на підставі державного акту I-ОД №075600 про право приватної власності на землю, виданого Крижанівською сільською радою Комінтернівського району Одеської області 20.08.1996 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №125), та земельної ділянки, площею - 0,0992 га., під АДРЕСА_1 (колишній власник - ОСОБА_5 на підставі державного акту І-ОД №026869 про право приватної власності на землю, виданого Крижанівською сільською радою Комінтернівського району Одеської області 10.12.1996 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №183).

Вищевказана обставина підтверджується актом від 11.03.2001 року про встановлення в натурі меж земельної ділянки, додатком до даного акту та державним актом на право приватної власності на землю, серії РІ №477061, виданим згідно договору купівлі-продажу серії АВН №800372 від 31 жовтня 2000 року, реєстраційний №2832, та договору дарування-серія АВР №182194 від 26 лютого 2001 року, реєстраційний номер №355, площею - 0,198 га., цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, зареєстрованого 12 квітня 2001 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1177.

У листопаді 2018 року позивачу стало відомо, що частину належної йому земельної ділянки (0,1000 га. від 0,1980 га.) було незаконно, на підставі підроблених документів, продано гр. ОСОБА_2 .

09 жовтня 2018 року між гр. ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки під АДРЕСА_1 , площею - 0,1000 га., кадастровий номер :01:002:2442, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М., реєстровий №871.

Позивач зазначає, що ОСОБА_3 по підробленим документам зареєструвала на своє ім`я право власності на спірну земельну ділянку та без достатніх правових підстав, умисно з метою порушення права власності позивача, продала її ОСОБА_2 ..

Таким чином, як власник земельної ділянки, площею - 0,198 га., яка частково співпадає зі спірною земельною ділянкою, площею - 0,100 га., він має право витребувати від ОСОБА_2 спірну земельну ділянку та повернути її у свою власність, оскільки правочин між відповідачами укладений на підставі підроблених правовстановлюючих документів, майно вибуло з його володіння не з його волі.

При цьому звертає увагу на те, що належна позивачу вся земельна ділянка, площею - 0,198 га. огороджена парканом, на ній побудований фундамент будинку, що повинно були породити сумніви для ОСОБА_2 у «чистоті» та правомірності правочину, укладеного з ОСОБА_3 відносно земельної ділянки, площею - 0,100га. (Т. 1, а. с. 2 7).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 липня 2020 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 .

Витребувано від ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння та повернуто у власність ОСОБА_1 земельну ділянку під АДРЕСА_1 , площею - 0,1000 га., кадастровий номер :01:002:2442.

Встановлено порядок виконання рішення суду після набрання законної сили, згідно якого дане рішення суду є підставою для скасування: - державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку під АДРЕСА_1 , площею - 0,1000 га., кадастровий номер :01:002:2442, що зареєстрована на підставі договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М., реєстровий №871; - державної реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею - 0,1000 га, цільове призначення 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:002:2442.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 704,80 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 13 000,00 грн..

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка ОСОБА_3 по підробленим документам зареєструвала на своє ім`я право власності на спірну земельну ділянку та без достатніх правових підстав продала її ОСОБА_2 , чим порушила право власності позивача ОСОБА_1 на земельну ділянку.

ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки, площею - 0,198 га., яка частково співпадає зі спірною земельною ділянкою, площею - 0,10 га., має право витребувати від ОСОБА_2 спірну земельну ділянку та повернути її у власність, так як правочин між відповідачами укладений на підставі підроблених правовстановлюючих документів. Майно вибуло з володіння позивача не з його волі (Т. 1, а. с. 160 - 162).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційні скарзі адвокат Чебан Світлана Володимирівна, діюча від імені ОСОБА_2 , просить рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 липня 2020 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що судом не було взято до уваги, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем. На момент здійснення правочину відповідачу не було відомо, що він купує земельну ділянку у шахрая, оскільки для здійснення відчуження спірного майна було залучено ряд державних органів, які повинні були перевірити правомірність права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку (Т. 1, а. с. 164 - 166).

Узагальнені доводи позивача в апеляційній інстанції

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач вказує на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною. Апелянтом не було надано доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції (Т. 1, а. с. 199 - 202).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.09.2020 року апеляційну скаргу адвоката Чебан С.В., діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 липня 2020 року залишено без руху (Т. 1, а. с. 176 - 177).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апелянтом було подано заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.10.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Чебан С.В., діючої від імені ОСОБА_2 ,на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 липня 2020 року (Т. 1, а. с. 191 - 192).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.02.2021 року призначено апеляційну скаргу апеляційну скаргу до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 1, а с. 212).

Згідно Рішення Вищої ради правосуддя від 01.08.2023 року № 763/0/15-23 суддю ОСОБА_6 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у відставку.

На підставі цього та керуючись Положенням про АСДС, було здійснено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.09.2023 року вказану цивільну справу було прийнято до провадження іншої колегії суддів. Справу призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 25).

У судовому засіданні адвокат Чебан С.В., діюча від імені ОСОБА_2 , підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити. Рішення суду першої інстанції просила скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Адвокат Торубка А.М., діючий від імені ОСОБА_1 , у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, заслухавши думку учасників справи про можливість слухання справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Чебан С.В., діючої від імені ОСОБА_2 , не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка під АДРЕСА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії РІ №477061, виданого згідно договору купівлі-продажу серії АВН №800372 від 31 жовтня 2000 року, реєстраційний №2832, та договору дарування-серія АВР №182194 від 26 лютого 2001 року, реєстраційний номер №355, площею - 0,198 га., цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, зареєстрованого 12 квітня 2001 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1177 (кадастровий номер даної земельної ділянці не присвоювався).

Згідно акту від 11.03.2001 року про встановлення в натурі меж земельної ділянки, додатку до даного акту та державному акту на право приватної власності на землю, серії РІ №477061, земельна ділянка, площею - 0,198 га., що належить позивачу ОСОБА_1 , була сформована шляхом об`єднання двох земельних ділянок - земельної ділянки, площею - 0,0992 га., під АДРЕСА_1 (колишній власник - ОСОБА_4 на підставі державного акту І-ОД №075600 про право приватної власності на землю, виданого Крижанівською сільською радою Комінтернівського району Одеської області 20.08.1996 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №125), та земельної ділянки, площею - 0,0992 га., під АДРЕСА_1 (колишній власник - ОСОБА_5 на підставі державного акту І-ОД №026869 про право приватної власності на землю, виданого Крижанівською сільською радою Комінтернівського району Одеської області 10.12.1996 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №183).

Відповідно до рішення виконкому Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області №9 від 28.02.2001 року ОСОБА_1 наданий дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_2 .

Згідно рішенню 10 сесії ХХІІ скликання Крижанівської сільської Ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області №44 від 22 вересня 1995 року гр. ОСОБА_4 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0992га в межах згідно з планом за адресою: територія АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії будівельного паспорту на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 , вищевказана земельна ділянка знаходилась у її користуванні з 1994 року.

Згідно копії будівельного паспорту на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_7 , вищевказана земельна ділянка знаходилась у його користуванні з 1996 року.

Відповідно до інформації Відділу у Лиманському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на адвокатський запит (лист від 18.09.2019 року №29-15-0.220-483/110-19) були надані належним чином посвідчені копії державних актів на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , на земельну ділянку АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 , на земельну ділянку АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_7 .

Згідно копій Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.01.2019 року, державного акту на право приватної власності на землю від 12.04.2001 року, опису меж та акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 29.11.2018 року відносно земельної ділянки по АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_8 , власником суміжної земельної ділянки вказаний - ОСОБА_1 .

Відповідно до технічного звіту щодо виконання геодезичних робіт по зйомці меж земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_1 , що виготовлений Одеською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» згідно договору №20/25-0002 від 03.03.2020 року, встановлено, що на земельну ділянку, площею - 0,198 га. (державний акт на право приватної власності на землю Серія Р1 №477061) за адресою - АДРЕСА_1 , накладається земельна ділянка за кадастровим номером :01:002:2442, площею - 0,1000 га. (аркуші 5, 29, 31 технічного звіту).

09 жовтня 2018 року між гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки під АДРЕСА_1 , площею - 0,1000 га., кадастровий номер :01:002:2442, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М., реєстровий №871, що підтверджується копією цього договору купівлі-продажу, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (довідка №144336055 від 07.11.2018 року), Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 07.11.2018 року.

Підставою для оформлення договору купівлі-продажу від 09.10.2018 року був державний акт на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_3 , серії РІ №454548, виданий на підставі рішення ІХ сесії ХХІІІ скликання Крижанівської сільської ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області від 30.12.1999 року №152-ХХІІІ та зареєстрований 16.09.2002 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1633.

Згідно інформації архівного відділу Лиманської районної державної адміністрації Одеської області в рішенні ІХ сесії ХХІІІ скликання Крижанівської сільської ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області від 30.12.1999 року №152-ХХІІІ прізвище громадянки ОСОБА_3 не зазначено (лист №04/224 від 12.11.2018 року).

Відповідно до архівної копії рішення ІХ сесії ХХІІІ скликання Крижанівської сільської ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області від 30.12.1999 року №152-ХХІІІ - прізвище громадянки ОСОБА_3 не зазначено в переліку осіб, яким передані у власність конкретні земельні ділянки.

Згідно інформації відділу у Лиманському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області станом на 31.12.2012 року, відсутні відомості щодо реєстрації за гр. ОСОБА_3 державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія РІ №454548 на території Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області (лист №29-15-0.220-1424/110-18 від 28.11.2018 року).

По справі виникли правовідносини щодо витребування нерухомого майна.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів викладених у відзиві на апеляційну скаргу

.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, якими він користується на власний розсуд (частина 1 статті 317 та частина 1 статті 319 ЦК України).

Разом з тим, статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України регламентовано принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно частини 1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Приписами статті 388 ЦК України регламентовано правові засади витребування майна від добросовісного набувача.

Частиною 1 наведеної статті визначено, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Крім того, пунктом 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (надалі - постанова Пленуму) встановлено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі

№ 6-2776цс16 зроблено висновок, що «втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується».

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палата Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

Колегія суддів зазначає, що необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки, а відсутність такого рішення з боку держави як власника земельних ділянок, свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого ОСОБА_3 , ОСОБА_2 набули право власності на земельну ділянку.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Згідно інформації архівного відділу Лиманської районної державної адміністрації Одеської області в рішенні ІХ сесії ХХІІІ скликання Крижанівської сільської ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області від 30.12.1999 року №152-ХХІІІ прізвище громадянки ОСОБА_3 не зазначено (лист №04/224 від 12.11.2018 року).

Відповідно до архівної копії рішення ІХ сесії ХХІІІ скликання Крижанівської сільської ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області від 30.12.1999 року №152-ХХІІІ - прізвище громадянки ОСОБА_3 не зазначено в переліку осіб, яким передані у власність конкретні земельні ділянки.

Згідно інформації відділу у Лиманському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області станом на 31.12.2012 року відсутні відомості щодо реєстрації за гр. ОСОБА_3 державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія РІ №454548 на території Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області (лист №29-15-0.220-1424/110-18 від 28.11.2018 року).

З вказаного слідує, що відповідачеп ОСОБА_3 по підробленим документам зареєструвала на своє ім`я право власності на спірну земельну ділянку та без достатніх правових підстав продала її ОСОБА_2 , чим порушила право власності позивача ОСОБА_1 на земельну ділянку.

ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки, площею - 0,198 га., яка частково співпадає зі спірною земельною ділянкою, площею - 0,10 га., має право витребувати від ОСОБА_2 спірну земельну ділянку та повернути її у свою власність, так як правочин між відповідачами укладений на підставі підроблених правовстановлюючих документів, майно вибуло з володіння позивача не з його волі.

Частковий збіг земельної ділянки, площею - 0,198 га., що належить позивачу ОСОБА_1 , з земельною ділянкою, площею - 0,10 га., що придбана відповідачем ОСОБА_2 , підтверджується технічним звітом щодо виконання геодезичних робіт по зйомці меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що виготовлений Одеською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» згідно договору №20/25-0002 від 03.03.2020 року, а також планами зовнішніх меж земельної ділянки, відображеними на відповідних державних актах на право приватної власності на земельну ділянку, та їх місцем розташування на розі АДРЕСА_5 та Марсельська: земельна ділянка площею 0,10га, що зареєстрована за ОСОБА_2 , знаходиться справа на розі АДРЕСА_1 та Степова при в`їзді з АДРЕСА_5 .

Аналогічне місце розташування має земельна ділянка, площею - 0,198 га., що належить позивачу ОСОБА_1 ..

На час реєстрації договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку належало ОСОБА_1 , що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, серії РІ №477061, виданого згідно договору купівлі-продажу серії АВН №800372 від 31 жовтня 2000 року, реєстраційний №2832, та договору дарування-серія АВР №182194 від 26 лютого 2001 року, реєстраційний номер №355, площею 0,198га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, зареєстрованого 12 квітня 2001 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1177 (кадастровий номер даної земельної ділянці не присвоювався).

З огляду на вказане, враховуючи, що реєстрація права власності на спірні земельні ділянки була вчинена на підставі підробленого (неіснуючого) державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, тобто, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі, колегія суддів суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що в даній справі підлягають застосуванню положення статті 388 ЦК України про витребування майна у ОСОБА_2 як у добросовісного набувача.

Відповідно до висновків викладених в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 373/1810/16-ц про те, що законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

При цьому, колегія суддів враховує статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції, яка гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, а також те, що для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений не власником земельної ділянки, а особою, яка на підставі підробленого державного акту відчужила спірне майно.

З огляду на вказане колегія суддів ставить під сумнів добросовісність відповідача ОСОБА_2 , оскільки він не проявив належної обачності під час укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, оскільки спірна земельна ділянка була огороджена єдиним забором, на ній існував об`єкт незавершеного будівництва фундамент житлового будинку.

Колегія суддів також враховує інтереси позивача як власника спірної земельної ділянки, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника, який позбувся володіння земельною ділянкою внаслідок протиправних дій, за обставин цієї справи, перевищують інтереси набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Отже за обставин цієї справи, вимоги позивача про витребування спірних земельних ділянок з чужого незаконного володіння є обґрунтованими.

Підстав вважати, що витребування земельної ділянки є «надмірним тягарем» для ОСОБА_2 немає.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 139/997/21.

Крім того колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_2 , із власності якої витребовується земельна ділянка, що останній не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до ОСОБА_3 , у якого він придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 591/6566/20-ц (провадження № 61-19528св21), від 25 липня 2022 року у справі № 278/607/17 (провадження № 61-2068св21).

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи вищевказане колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин та переоцінки доказів, що не може бути підставою для скасування оскарженого рішення суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Чебан Світлани Володимирівни, діючої в інтересах ОСОБА_2 , є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Чебан Світлани Володимирівни, діючої в інтересах ОСОБА_2 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України,

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Чебан Світлани Володимирівни, діючої в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе