Справа № 463/8789/22 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/1159/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2023 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства спеціального зв`язку Львівський обласний вузол спеціального зв`язку на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства спеціального зв`язку Львівський обласний вузол спеціального зв`язку про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з Державного підприємства спеціального зв`язку (далі ДПСЗ) Львівський обласний вузол спеціального зв`язку заборгованість по невиплаченій заробітній платі з урахуванням невикористаної відпустки в розмірі 29438 грн. 52 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 10.11.2020 року по 09.09.2022 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем.

09.09.2022 року, згідно з наказом №30/к, її звільнено із займаної посади фельд`єгеря із спеціальних доручень на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), однак, в день звільнення з нею не було проведено повного розрахунку, а саме: не виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки та заборгованість по заробітній платі за період з травня по вересень 2022 року, в загальному розмірі 29438 грн. 52 коп.

У зв`язку з існуванням перед нею вказаної заборгованості, вважає, що має право також на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Заявою від 27.03.2023 року (а.с.22-23) позивач уточнила свої позовні вимоги і у зв`язку з виплатою відповідачем 09.02.2023 року заборгованості по заробітній платі в повному обсязі, просила стягнути з відповідача лише середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 33256 грн. 30 коп.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДПСЗ Львівський обласний вузол спеціального зв`язку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15000 грн.

Стягнуто з ДПСЗ Львівський обласний вузол спеціального зв`язку в дохід держави судовий збір в розмірі 908 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач ДПСЗ Львівський обласний вузол спеціального зв`язку, просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем була сплачена в повному обсязі до ухвалення судом першої інстанції рішення в даній справі, а отже, відповідач вживав заходів для усунення порушень строків проведення розрахунків з позивачем при його звільненні.

Зауважує, що ця обставина була врахована судом першої інстанції при визначенні розміру присудженого позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, окрім того, враховано й те, що внаслідок військової агресії російської федерації проти України відповідач зазнав матеріальних збитків, було пошкоджено ряд об`єктів, що вплинуло загалом на господарську діяльність підприємства, однак, вважає, що за наведених обставин, присуджена позивачу сума в 15000 грн., як середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, з урахуванням фінансового стану підприємства є завеликою.

Відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 04.07.2023 року, є дата складення повного судового рішення 14.07.2023 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 10.11.2020 року позивач працювала на посаді фельд`єгеря із спеціальних доручень цеху з приймання, обробки, перевезення та доставки відправлень 3 групи ДПСЗ Львівський обласний вузол спеціального зв`язку, з якої її звільнено наказом №30/к від 09.09.2022 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КпП України.

В день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку.

Так, зокрема, згідно з довідкою підприємства від 29.11.2022 року №43/25, сума заборгованості по заробітній платі станом на 29.11.2022 року становила 29438 грн. 52 коп., в тому числі: за травень 2022 року 3136 грн. 36 коп.; за червень 2022 року 9518 грн. 36 коп.; за липень 2022 року 4680 грн. 79 коп.; за серпень 2022 року 8621 грн. 87 коп.; за вересень 2022 року 3481 грн. 14 коп.

В подальшому, підприємство упродовж грудня 2022 року виплатило позивачу заборгованість по заробітній платі за травень серпень 2022 року, за виключенням заборгованості за вересень 2022 року в розмірі 3481 грн. 14 коп., яку виплатило позивачу 09.02.2023 року, що підтверджується довідкою підприємства та визнається позивачем.

Також в матеріалах справи наявні письмові докази на підтвердження завданих підприємству матеріальних збитків внаслідок військової агресії російської федерації проти держави Україна.

Статтею 43 Конституції України визначено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч.2 ст.116 КЗпП).

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) викладено наступні правові висновки.

Метою законодавчого регулювання правовідносин щодо виплати роботодавцем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача та дійшовши правильного висновку про наявність правових підстав для присудження позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції констатував, але в повній мірі не врахував усі обставини справи для забезпечення захисту права позивача на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу з дотриманням справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Колегія суддів звертає увагу, що Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан. В Указі Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 визначено, що у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватись конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

З урахуванням вищенаведеного, при вирішенні даного спору необхідно враховувати, що заборгованість по заробітній платі, яка існувала на день звільнення позивача з роботи, виникла під час введення і дії на території України воєнного стану, відповідач є державним підприємством і припинення діяльності окремих структурних підрозділів підприємства внаслідок пошкоджень будівель та майна, пошкодження будівлі та майна Головної структури ДПСЗ м. Київ внаслідок ракетних ударів у березні та жовтні 2022 року, негативно вплинуло на господарську діяльність підприємства та завдало значних матеріальних збитків, на що наголошував відповідач у відзиві на позовну заяву і надавав підтверджуючі документи.

Окрім того, необхідно врахувати, що більша частина заборгованості по заробітній платі була погашена відповідачем упродовж трьох місяців від дня звільнення позивача з роботи, а на момент ухвалення судом першої інстанції рішення в даній справі така заборгованість була відсутня взагалі.

За встановлених і наведених вище обставин справи, буде розумним і справедливим визначити позивачу розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 6000 грн., що відповідає середньомісячному заробітку позивача у спірний період.

Отже, оскаржуване рішення суду в частині визначення розміру присудженого позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає зміні, шляхом його зменшення до 6000 грн.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні і в частині розподілу судових витрат, врахувавши наслідки вирішення справи апеляційним судом, а тому з відповідача у дохід держави необхідно стягнути 178 грн. 63 коп. судового збору за подання позовної заяви, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (18%), а з позивача у дохід держави судовий збір у розмірі 813 грн. 77 коп., пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено (82%), оскільки позивач не звільняється в даній категорії справ від сплати судового збору, розмір ставки якого на момент подання позовної заяви становив 992 грн. 40 коп., як помилково вважав суд першої інстанції.

В решті, правових підстав для зміни чи скасування рішення суду немає, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача та з урахуванням вимог статті 141 ЦПК України, понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1220 грн. 65 коп. підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу Державного підприємства спеціального зв`язку Львівський обласний вузол спеціального зв`язку задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2023 року в частині визначення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Державного підприємства спеціального зв`язку Львівський обласний вузол спеціального зв`язку у користь ОСОБА_1 , змінити, зменшивши його до 6000 гривень.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2023 року в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Державного підприємства спеціального зв`язку Львівський обласний вузол спеціального зв`язку в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 178 гривень 63 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 813 гривень 77 копійок.».

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства спеціального зв`язку Львівський обласний вузол спеціального зв`язку судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1220 гривень 65 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 14 липня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич