Справа № 369/9371/21
Провадження № 2/369/709/23
РІШЕННЯ

Іменем України

21.07.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Світлак Ю. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/9371/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, про встановлення факту фіктивності договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту фіктивності договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 676569, виданого 08 листопада 2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 серпня 2006 року № 1-2954, була власником земельної ділянки площею 1,6600 га (рілля), кадастровий номер :06:002:0098, розташованої за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, для ведення особистого селянського господарства.

Позивачка зазначає, що станом на час укладення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки мало місце рейдерське захоплення належного їй нерухомого майна, включаючи спірну земельну ділянку, в зв`язку з чим між нею та ОСОБА_2 була досягнута домовленість про укладення фіктивного договору купівлі-продажу земельної ділянки з метою збереження даного майна від незаконного відчуження на користь третіх осіб.

27 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,6600 га (рілля), кадастровий номер :06:002:0098, розташованої за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада,

Позивачка наголошує на тому, що вказаний договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки покупець фактично не приймала майно і не сплачувала за нього грошову суму, зазначену у договорі, у розмірі 711 000,00 грн.

Позивачка наполягає на тому, що оспорюваний договір не містить застережень про те, що сторони підтверджували дійсність їх намірів, а договір не носить ознак фіктивного чи удаваного правочину. Сторони не підтвердили, що договір укладається за умови справжності їх волевиявлення і не є результатом впливу тяжких обставин; не посвідчили, що договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення.

Позивачка наголошує на тому, що з моменту укладення оспорюваного договору і до подання позову користувалася земельною ділянкою та фактично на час звернення до суду володіє нею.

Через певний проміжок часу позивачка звернулася до ОСОБА_2 з пропозицією щодо переоформлення земельної ділянки на ОСОБА_1 шляхом укладення аналогічного договору купівлі-продажу, проте, відповідачка в категоричній формі відмовилася від вчинення таких дій.

За таких обставин позивачка вважає, що між ними виник спір щодо фіктивності договору купівлі-продажу від 27 червня 2012 року та застосування наслідків його фіктивності.

За таких обставин ОСОБА_1 вважає, що її право як законного власника спірної земельної ділянки порушене, яке позивачка вважає за можливе поновити шляхом встановлення факту фіктивності договору та на підставі цього визнання його недійсним і застосування наслідків недійсності правочину.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просить суд:

1.встановити факт фіктивності договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,6600 га (рілля), кадастровий номер :06:002:0098, розташованої за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н. В.;

2.визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,6600 га, кадастровий номер :06:002:0098, розташованої за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н. В.;

3.скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,6600 га (рілля), кадастровий номер :06:002:0098, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 27 липня 2021 року відкрив загальне провадження у справі та призначив підготовче судове засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду.

У грудні 2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 про застосування позовної давності, в обґрунтування якої відповідачка посилається на те, що перебіг позовної давності на її переконання розпочався з моменту укладання оспорюваного договору, тобто з 27 червня 2012 року, в зв`язку з чим строк позовної давності сплинув 28 червня 2015 року, а позивачка звернулася до суду з пропуском строку позовної давності.

11 грудня 2022 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , поданий представником ОСОБА_3 , на позовну заяву, в обґрунтування якого відповідачка посилається на те, що гроші за покупку земельної ділянки були передані позивачці, про що зазначено в договорі і позивачкою це не заперечувалося під час укладення договору купівлі-продажу. Земельна ділянка вважається переданою після нотаріального посвідчення договору. Право власності на земельну ділянку у відповідача виникло з моменту реєстрації права власності у передбаченому законом порядку, а саме з 22 вересня 2015 року, проте протягом всього часу у позивачки не виникало спору щодо спірної земельної ділянки. Крім того, відповідачка наполягає на тому, що позивачкою не доведено фіктивність оспорюваного договору.

19 грудня 2022 року судом отримано відзив ОСОБА_2 , поданий власне відповідачкою, на позовну заяву, в обґрунтування якого відповідачка посилається на те, що позовні вимоги не обґрунтовані належним чином доказами. Відповідачка вважає, що позовні вимоги безпідставні, оспорюваний договір укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, грошові кошти були передані позивачці у розмірі 711 000,00 грн, а отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним, причини неявки не повідомила.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності на підставі зібраних матеріалів.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним, причини неявки не повідомила.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку від 08 листопада 2006 року серії ЯД № 676569 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2006 року № 1-2954 стала власником земельної ділянки площею 1,6600 га, розташованої за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 94. Вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :06:002:0098.

За змістом висновку Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області від 10 травня 2012 року № 2326/2 про наявні обмеження (обтяження) на використання земельної ділянки належна ОСОБА_1 земельна ділянка площею 1,6600 га, розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, повинна використовуватися з дотриманням обов`язків землевласників відповідно до статті 91 Земельного кодексу України і відповідно до роз`яснення Держземагенства від 05 жовтня 2007 року № 14-17-7/4780 не підлягає під вимоги пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України.

20 червня 2012 року ТОВ «Експертний центр «Земсервісгруп» надано Звіт про експертну оцінку вартості земельної ділянки, за яким вартість земельної ділянки площею 1,6600 га, розташованої за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, кадастровий номер :06:002:0098, становить 710 918,00 грн.

Відповідно до довідки від 27 червня 2012 року, виданої Виконавчим комітетом Шпитьківської сільської ради, земельна ділянка площею 1,6600 га, розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, кадастровий номер :06:002:0098, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, угіддя - рілля (графа 05) належить ОСОБА_1

27 червня 2012 року спільно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Н. В. підписано заяву про те, що станом на цю дату ОСОБА_2 не перебуває у зареєстрованому шлюбі чи у фактичних шлюбних стосунках, нотаріусом цей факт перевірено за паспортом ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 відомо, що зазначений факт нотаріусом був доведений.

27 червня 2012 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Н. В. посвідчено заяву ОСОБА_4 , за змістом якої останній зазначає, що йому як чоловіку ОСОБА_1 відомо про намір останньої продати земельну ділянку площею 1,6600 га, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, кадастровий номер :06:002:0098.

Згідно з витягом від 27 червня 2012 року № 36691246 щодо земельної ділянки площею 1,6600 га, розташованої за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, кадастровий номер :06:002:0098 з в Державному реєстрі іпотек інформація відсутня.

За змістом витягу від 27 червня 2012 року № 36691170 щодо земельної ділянки площею 1,6600 га, розташованої за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, кадастровий номер :06:002:0098 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна інформація відсутня.

27 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 5076235, а в реєстрі нотаріальних дій за № 1575 (далі - Договір) площею 1,6600 га, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, кадастровий номер :06:002:0098.

В пункті 3 Договору зазначено, що за домовленістю сторін продаж цієї земельної ділянки вчинено за 711 000,00 грн. Вказану суму грошей продавець особисто готівкою отримав від покупця до підписання Договору.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08 грудня 2022 року № НВ-022 право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 22 вересня 2015 року.

Бучанським РУП ГУНП у Київській області листом від 27 грудня 2022 року № 5876/109/1400/22 повідомлено, що до Бучанського РУП не надходило жодних звернень від ОСОБА_1 з приводу неотримання нею грошових коштів під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 червня 2012 року площею 1,6600 га, розташованої за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, кадастровий номер :06:002:0098.

Листом від 06 січня 2023 року № 3аз/109/27/01-2023 Бучанське РУП ГУНП у Київській області повідомило, що інформаційно-комунікаційною системою «Інформаційний портал Національної поліції України» не реєструвалися заяви і повідомлення про кримінальні правопорушення та інші події відносно громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ГУ ДПС України у Київській області листом від 06 січня 2023 року № 371/6/10-36-24 повідомило про те, що за ОСОБА_2 обліковується земельна ділянка на території Дмитрівської сільської ради (с. Шпитьки) Бучанського району Київської області площею 1,6600 га, кадастровий номер :06:002:0098. Відповідно до ІКС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_2 по земельному податку фізичних осіб з 2012 року до 2022 року відображені наступні суми сплати:

1.2012 рік: 0,00 грн;

2.2013 рік: 19 серпня 2013 року 34,86 грн;

3.2014 рік: 0,00 грн;

4.2015 рік: 03 червня 2015 року - 100,00 грн, 15 вересня 2015 року - 49,63 грн;

5.2016 рік: 06 вересня 2016 року 45,65 грн;

6.2017 рік: 08 вересня 2017 року - 136,93 грн;

7.2018 рік: 09 грудня 2018 року - 205,40 грн;

8.2019 рік: 23 вересня 2019 року - 158,00 грн;

9.2020 рік: 0,00 грн;

10.2021рік: 19 травня 2021 року - 200,00 грн;

11.2022 рік: 28 листопада 2022 року - 950,00 грн.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вважає, що її право як фактичного власника земельної ділянки порушене та підлягає поновленню шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки внаслідок фіктивності такого договору.

За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2022 року в справі № 757/62043/18-ц (провадження № 61-13227св21) зазначено, що: «тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі

№ 6-197цс14, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 квітня 2018 року у справі № 921/757/16-г/7, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 (провадження № 61-14079св20) […]».

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

1)факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним;

2)спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин;

3)настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

У постанові Верховного Суду від 28 червня 2022 року в справі № 576/564/21 вказано, що: «…якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України). За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином…».

У спірних правовідносинах позивачка вказує, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладався для запобіганню рейдерському захопленню належного їй нерухомого майна станом на час укладення спірного договору, водночас, крім посилань на такі обставини позивачка не надає жодних доказів на підтвердження існування зазначених нею обставин, які послугували підставою для укладення оспорюваного правочину.

Не підтверджені матеріалами справи посилання позивачки на те, що за договором купівлі-продажу їй не були передані грошові кошти у розмірі 711 000,00 грн, водночас такі доводи спростовуються пунктом 3 оспорюваного договору, в якому зазначено погодження сторонами факту передання коштів у сумі 711 000,00 грн до укладення оспорюваного правочину як власне підстави для його укладення.

Не знайшли свого обґрунтування доводи позивачки стосовно того, що вона залишилася фактичним користувачем спірної земельної ділянки, оскільки ОСОБА_5 на підтвердження цього не надано належних та достатніх доказів, а наявні в матеріалах справи копія листа ГУ ДПС у Київській області від 06 січня 2023 року № 371/6/10-36-24 та витяг з Державного земельного кадастру від 08 грудня 2022 року № НВ-022 про державну реєстрацію земельної ділянки 22 вересня 2015 року доводять факт настання очікуваних сторонами наслідків згідно з умовами договору, оскільки відповідачка, скориставшись передбаченим законом правом, провела державну реєстрацію земельної ділянки та сплачувала податок за користування спірною земельною ділянкою, що свідчить про виконання останньою також покладених на неї законодавством обов`язків, пов`язаних з володінням спірним нерухомим майном.

Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження існування між сторонами домовленості щодо укладення в майбутньому аналогічного оспорюваному правочину з метою повернення спірної земельної ділянки попередньому власнику через певний час, що додатково спростовує заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги.

Отже, позивачкою не надано належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу земельної ділянки був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачка не довела наявність підстав, передбачених статтями 230, 233-235 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним внаслідок встановлення факту його фіктивності.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу сповіщена належним, причини неявки не повідомила Дудкіна Надія Володимирівна , про встановлення факту фіктивності договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва