Постанова

Іменем України

25 грудня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/15118/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва

від 06 червня 2023 року

в складі судді Грегуль О. В.

у цивільній справі №754/8891/21 Деснянського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до Деснянського районного відділу державної викоанвчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

треті особи: ОСОБА_1 , Державна казначейська служба України,

про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями державного виконавця,

У С Т А Н О В И В:

В червні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - (далі - Деснянський РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), відповідач), та з урахування уточнених позовних вимог просила суд зобов`язати відповідача відшкодувати заподіяні позивачеві державним виконавцем Бойченко С. В. матеріальні та моральні збитки на загальну суму у розмір 13 287 грн, з яких: 8 286,93 грн - матеріальної шкоди та 5 000 грн - моральної шкоди. Зобов`язати Державну казначейську службу України списати кошти в розмірі 13 287 грн з відповідного казначейського рахунку та перерахувати на рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк».

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що в провадженні головного державного виконавця Деснянського РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Бойченко С.В. перебував на виконанні виконавчий лист №356/1373/17 від 20.09.2019, виданий на підставі постанови Верховного Суду, яка не набрала законної сили.

На думку позивача державним виконавцем незаконно відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа виданого щодо недійсної постанови Верховного Суду від 20 вересня 2019 року, в якій було допущено технічну помилку, і це унеможливлювало примусове виконання такого судового рішення.

Вважала, що під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець Бойченко С. В. своїми неправомірними діями по відношенню до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , порушила основні засади виконавчого провадження, чим принизила їх честь та гідність.

Зазначила, що державним виконавцем не надсилалася їй постанова про відкриття виконавчого провадження та не встановлювався строк для добровільного виконання судового рішення. Також державний виконавець умисно не надсилав постанову про закінчення виконавчого провадження.

Вважала, що у зв`язку з тим, що вона повідомила державного виконавця про самостійне надсилання стягувачу поштового переказу на виконання судового рішення, у останнього були відсутні правові підстави для проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.06.2023 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у сукупності дій службових осіб органів державної влади, розпочинаючи від Верховного Суду, Баришівського районного суду Київської області, Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерства юстиції України, Головного пенсійного фонду України, внаслідок виконання постанови Верховного Суду, яка не набрала законної сили, його сім`ї завдано матеріальних та моральних страждань.

Деснянський РВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не погоджуючись з апеляційною скаргою, вважав наведені доводи безпідставними, необґрунтованими, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06.06.2023 винесене з дотриманням норм чинного законодавства.

Вважав, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено порушення прав позивача відповідачем.

Позивач доводила, що право її порушено державним виконавцем під час проведення виконавчих дій у виконавчому проваджені. При цьому жодні дії державного виконавця або процесуальні документи, винесені під час примусового виконання, в судовому порядку не оскаржувалися (том 3, а. с. 154-159).

Вказав, що позивач своїми діями та бездіяльністю затягувала процес повернення коштів, невірне трактування закону в старій редакції до 2016 року призвело до розбіжностей та введення суду в оману.

Після отримання відомостей про здійснену ОСОБА_3 виплату коштів, надісланих самостійно позивачкою на виконання рішення суду після відкриття виконавчого провадження поза його межами, державним виконавцем враховано квитанцію про сплату коштів для подальшого розрахунку залишку боргу за виконавчим документом, а саме стягнення залишку виконавчого збору в сумі 112 грн та витрат виконавчого провадження в сумі 195,30 грн.

З метою недопущення надлишкових стягнень, державним виконавцем 24.02.2020 було направлено вимогу державного виконавця до Пенсійного фонду України про внесення змін до постанови від 18.12.2019.

Оскільки, після стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження в рамках ВП НОМЕР_1 на депозитному рахунку відділу залишились надлишкові кошти, 25.02.2020 державним виконавцем направлено вимогу ОСОБА_2 про надання банківських реквізитів для повернення надлишково стягнутої суми в рамках виконавчого провадження.

25.03.2020 державним виконавцем повторно направлено вимогу ОСОБА_2 про надання банківських реквізитів для повернення надлишково стягнутої суми в рамках виконавчого провадження (направлено рекомендованим листом №950 від 27.03.2020 та вручено 07.04.2020).

На запит ОСОБА_2 вх.25001 від 17.04.2020 надано роз`язнення, щодо залишку на депозиті відділу та коштів, які підлягають поверненню. Також ще раз вказано про необхідність надати державному виконавцю банківські реквізити для повернення коштів та прописано декілька електронних адрес та поштову адресу відділу для надіслання кореспонденції.

Відповідно до листа №2600-0403-5/50132 від 23.04.2020 ГУ ПФУ в м. Києві, з травня 2020 року припинено проведення стягнення з пенсії ОСОБА_2 , які проводились згідно постанови НОМЕР_1 від 18.12.2019.

У зв`язку з тривалим не надходженням реквізитів та ігноруванням телефонних дзвінків, 26.06.2020 на ГУ ПФУ перераховано надлишкові кошти в сумі 892,70 грн. (92,70+400+400) для подальшого повернення на пенсійний рахунок ОСОБА_2 .

Посилався на те, що саме позивачка своїми діями та бездіяльністю затягував процес повернення коштів, які внаслідок невірного трактування закону в старій редакції до 2016 року, самостійно направила стягувачу поза межами виконавчого провадження.

З електронної адреси ОСОБА_2 , яку остання зазаначала суду як засіб для комунікації, надійшла відповідь на відзив, подана та підписана скаржником ОСОБА_1 (том 1, а. с. 210-213, том 3, а. с. 169-176), що вказує на те, що останні належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду від 06.06.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Спір у даній справі не належить до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; ціна позову не перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а відтак справа розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Баришівського районного суду Київської області від 20 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки скасовано та прийнято в цій частині нову постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба в справах дітей Деснянської РДА в м. Києві, про позбавлення батьківських прав відносно доньки відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по оплаті судового збору в сумі по 1 120,00 грн з кожного.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що постанова Верховного Суду від 28 серпня 2019 року не набрала законної сили, оскільки за приписами ст. 419 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття.

Таким чином з 28 серпня 2019 року, тобто з моменту прийняття Верховним Судом постанови, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язані були здійснити на користь ОСОБА_3 виплату в розмірі по 1 200 грн кожний.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що наявність в постанові Верховного Суду технічної описки унеможливлювало виконання судового рішення, оскільки допущена описка не стосувалася визначеного судом касаційної інстанції розміру грошових коштів, які необхідно було виплатити на користь ОСОБА_3 , а тому не стосувалася обов`язку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Допущена технічна описка стосувалася прав ОСОБА_3 та була виплавлена ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року, якоюзадоволено заяву ОСОБА_3 та виправлено у резолютивній частині постанови Верховного Суду від 28 серпня 2019 року описку, а саме: замість « ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », правильним вважали « ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо добровільного виконання ОСОБА_2 судового рішення, оскільки згідно діючого законодавства особа може виконати рішення суду добровільно: з моменту набранням рішенням суду законної сили до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження.

Матеріали справи не містять доказів добровільного виконання ОСОБА_2 судового рішення.

20 вересня 2019 року Баришівський районний суд Київської області видав відповідачу ОСОБА_3 на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2019 року виконавчий лист №356/1373/17.

За заявою ОСОБА_3 головним державним виконавцем Деснянського РВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві Бойченко С. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 10.12.2019 (ВП № НОМЕР_1).

Доводи скаржника про порушення державним виконавцем прав боржника Семенчук С. М. щодо направлення останній постанови про відкриття виконавчого провадження, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем було направлено ОСОБА_2 постанову про відкриття виконавчого провадження, яку вручено останній 17.12.2019 (том 2, а. с. 172-173).

Також судом встановлено, що постановленою головним державним виконавцем Деснянського РВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві Бойченко С. В. постановою про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 10.12.2019 (ВП № НОМЕР_1) стягнуто з боржника витрати на проведення виконавчих дій у сумі 195,30 грн.

Постановленою головним державним виконавцем Деснянського РВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві Бойченко С. В. постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 18.12.2019 (ВП № НОМЕР_1) звернуто стягнення на доходи боржника.

27.12.2019 до відповідача надійшла подана ОСОБА_2 заява про виконання вимоги щодо стягнення від 27.12.2019 з доданим до заяви фіскальним документом про сплату; 1 120 грн на виконання постанови Верховного Суду у справі №356/1373/17.

Головним державним виконавцем Бойченко С. В. вчинено запит від 27.12.2019 до ОСОБА_3 з проханням повідомити в письмовому вигляді про отримання коштів від боржника.

Головним державним виконавцем Бойченко С. В. вчинено вимогу виконавця від 24.02.2020 до ГУПФ України в м. Києві про стягнення з боржника 381 грн - виконавчого збору та витрат ВП.

Згідно розпорядження НОМЕР_1 головного державного виконавця Бойченко С. В. від 25.02.2020, необхідно перерахувати 112 грн - виконавчого збору, 46,6 грн - витрат виконавчого провадження та 148,7 грн - витрат виконавчого провадження.

Головним державним виконавцем Бойченко С. В. вчинено вимогу виконавця від 25.02.2020 до ГУПФ України в м. Києві про припинення стягнення за постановою від 18.12.2019, у зв`язку з фактичним виконанням виконавчого документа.

Головним державним виконавцем Бойченко С. В. вчинено вимогу виконавця від 25.02.2020 до ОСОБА_2 про надання банківських реквізитів для повернення надлишково стягнутої суми в рамках ВП НОМЕР_1.

Постановленою головним державним виконавцем Бойченко С. В. постановою про закінчення виконавчого провадження від 25.02.2020 у ВП НОМЕР_1 закінчено виконавче провадження.

Листом відповідача від 18.06.2021 НОМЕР_1/6 позивачеві письмово повідомлено, що за період з лютого по квітень 2020 на депозитний рахунок відділу надійшли кошти в розмірі 1 200 грн, з них: 112 грн - перераховано в рахунок виконавчого збору, 195,30 грн - перераховано на витрати виконавчого провадження, 892,70 грн - повернуто ГУПФУ, як надлишково стягнуті кошти в рамках виконавчого провадження.

Судом витребувано і відповідачем надано розрахунок витрат відповідача у виконавчому провадженні, який складено на виконання наказу №117/6 від 14.02.2019 ГТУЮ у місті Києві МЮ України.

Позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди позивачем обґрунтовуються тим, що цієї шкоди позивачеві заподіяно відповідно рішеннями/діями/бездіяльністю відповідача вчиненими при здійсненні виконання ВП НОМЕР_1 та які позивач вважає незаконними та необґрунтованими, які фактично зводяться до незгоди з рішенням державного виконавця про стягнення з позивача виконавчого збору та виконавчих витрат у виконавчому провадження.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

При цьому, при вирішенні позову підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 22.09.2022 у справі №924/1146/21, від 06.10.2022 у справі №922/2013/21, від 17.11.2022 у справі №904/7841/21).

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що всі відповідно рішення/дії/бездіяльність відповідача вчинені при виконанні ВП НОМЕР_1 є чинними на час розгляду судом справи №754/8891/21.

Зокрема, будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про визнання у визначеному законом порядку неправомірними/незаконними відповідно рішень/дій/бездіяльності відповідача у ВП НОМЕР_1, якими, як вважає сторона позивача їй заподіяно матеріальну та моральну шкоду, остання суду не надала і судом таких доказів не здобуто.

Доводи апеляційної скарги щодо неотримання ОСОБА_2 постанови про відкриття виконавчого провадження, за наявності в матеріалах справи письмових доказів отримання такої постанови позивачем, свідчать про недобросовісну поведінку скаржника, який наводить недостовірні відомості у своїй апеляційній скарзі.

Крім того, про обізнаність про відкриття виконавчого провадження свідчать доводи, які викладено в позовній заяві. Так, звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 у позовній заяві зазначила, що саме на виконання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, нею 26 грудня 2019 року зазначені суми судових витрат надіслані поштовим відправленням на адресу проживання ОСОБА_3 .

На підтвердження зазначених доводів ОСОБА_2 до позовної заяви долучила заяву про виконання вимоги щодо стягнення, яку нею подано 27 грудня 2019 року до Деснянського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві (том 1, а. с. 6).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що державний виконавець не врахував обставини добровільного виконання судового рішення та незаконно продовжував здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні.

Такі доводи скаржника є необґрунтованим, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивачем не було надано державному виконавцю доказів отримання стягувачем коштів від боржника.

Як вбачається з матеріалів справи кошти надіслані ОСОБА_2 за поштовим переказом №0042 від 26.12.2019 на суму 1 120 грн були виплачені ОСОБА_3 25.01.2020 (том 1, а. с. 202).

За наведених обставин державним виконавцем, за відсутності належних доказів виконання судового рішення, правомірно здійснювалися виконавчі дії у виконавчому провадженні.

Таким чином, коли з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що у відкритому 10.12.2019 виконавчому провадженні фактично рішення суду виконано 25.01.2020, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено порушення її прав державним виконавцем щодо здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18 та від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах наголошував на тому, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного рішенняна предмет його відповідності положенням законодавства.

Оскільки не доведення порушення прав і законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, доводи, викладені у апеляційній скарзі щодо визначеного розміру матеріальної та моральної шкоди колегія суддів до уваги не бере.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги в цій частині без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська