Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/1262/22

Провадження № 2/943/288/2023

06 липня 2023 року

Буський районний суд Львівської області

в складі:головуючого-судді Журибіда Б. М.

при секретарі Пирка В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Буськуцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи Виконавчого комітету Буської міської ради як Орган опіки та піклування про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся в суд з означеним позовом до суду, мотивуючи тим що є власником будинку АДРЕСА_1 . Відповідачі є колишньою дружиною та сином позивача, зареєстровані в будинку, однак фактично не проживають більше року часу, в будинку відсутні їх особисті речі. Просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування житлом, оскільки вони фактично не проживають за місцем реєстрації з грудня 2020 року, про що складено відповідний акт Заводського старостинського округу.

Представник позивача адвокат Мартиневич Ю.О., до початку судового засідання, подав суду письмову заяву з проханням справу слухати у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задоволити.

Відповідач за викликом суду не з`явилася, подала суду письмову заяву з проханням проводити розгляду справи у відсутності сторони відповідача, проти позову заперечує повністю, просить відмовити у задоволенні такого з мотивів, викладених у відзиві на позов.

Представник третьої особи також подав письмову заяву з проханням справу розглядати у їх відсутності, подав рішення виконавчого комітету та висновок по суті позову.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, суд у відповідності до ст. 247 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено, позивачу ОСОБА_4 належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6961600 від 26.07.2013. (а.с. 7)

Сторони перебували у шлюбі з 15 липня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом Серія НОМЕР_1 від 15.07.2010 року, актовий запис № 45. (а.с. 9)

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5 , про що Буським відділом ДРАЦС у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) повторно 26.10.2021 року, актовий запис № 96 від 31.08.2012. (а.с. 10)

Згідно рішення Буського районного суду Львівської області від 17 січня 2023 року шлюб між сторонами розірвано, цивільна справа ЄУН № 943/472/22.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Втрату права користування житлом можуть обумовити лише такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Cпір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких - позивачу належить на праві приватної власності частина житловий будинок, інший з подружжя - відповідач вселилася у будинок як член сім`ї власника і продовжує користуватися таким після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі "Gillow v. the U.K."), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі "Larkos v. Cyprus").

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі "Прокопович проти Росії"(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того позивач ставить позовну вимогу про втрату право користування житловим приміщенням його та відповідачки малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність, не проживання колишньої дружини та сина без поважних причин більше шести місяців в будинку позивача.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи, що ОСОБА_5 є сином позивача, на даний час є малолітньою особою та має право на користування будинком за адресою своєї реєстрації нарівні з позивачем.

Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.

Проживання дитини за місцем проживання своєї матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем реєстрації. З вказаних підстав, доводи позивача про відсутність у дитини права на користування спірним житлом з тих підстав, що він проживає за місцем проживання своєї матері як законного представника, є необґрунтованими.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи № 210/1857/15-ц.

Оцінивши надані сторонами докази, суди приходить до переконання, що малолітній ОСОБА_6 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом, у якому на законних підставах була зареєстрована його мати. При цьому, малолітній ОСОБА_6 також зареєстрований у будинку, за місцем реєстраційного обліку його матері.

Крім того, у цій справі питання про припинення права користування житловим приміщення має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та встановлених статтею 50 ЖК Української РСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Крім того, необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача, права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування квартирою.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і є пропорційним до поставленої законної мети (рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2002 року у справі "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), пункт 60).

Враховуючи те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що малолітній син сторін ОСОБА_6 , 2012 року народження набув право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому він на даний час зареєстрований, встановивши, що через свій малолітній вік він не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають йому у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно та беручи до уваги висновок виконавчого комітету Буської міської ради, який затверджений рішенням виконавчого комітету від 22.03.2023 року № 52, що недоцільно визнати малолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 247, 258-259, 264, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 50,71, 150, 156 ЖК України, суд -

ухвалив :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи Виконавчого комітету Буської міської ради як Орган опіки та піклування про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Суддя: Б. М. Журибіда