справа № 755/5330/21 головуючий у суді І інстанції Гончарук В.П.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданими представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року та на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шульга Наталія В`ячеславівна, про визнання договору недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 4 грудня 2004 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 : двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68.8 кв.м., в тому числі житловою площею 36.9 кв.м. вартістю 1 700 000 грн.; однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 38.6 кв.м., в тому числі житловою площею 17.3 кв.м., вартістю 1 700 000 грн.; в порядку поділу майна подружжя визнати: за ОСОБА_1 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_3 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 серпня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Луцького міськвиконкому, запис № 902, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серія НОМЕР_1 . В шлюбі у сторін народилося двоє доньок: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сторони тривалий період часу не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Діти проживають разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 . Під час перебування в шлюбі сторонами було придбано майно загальною вартістю 4 150 000 гривень. Окрім того, під час шлюбу подружжям були відкриті депозитні рахунки в банках, оформлені на ім`я ОСОБА_3 , тому ОСОБА_1 не має можливості самостійно отримати відповідні докази для надання до суду. Грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку, є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу. Позивач вказує, що її право на володіння, користування і розпорядження спільним сумісним майном порушено та вона зі своїм чоловіком не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Так, на підставі інвестиційного контракту №35934 від 5 листопада 2002 року було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , де стороною договору виступала ОСОБА_1 . Право власності на зазначену квартиру було оформлено на ім`я позивачки на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 28 січня 2004 року №135-С/КІ та зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 09 лютого 2004 року у реєстровій книзі 381-91 за р. №43760. З 1999 року по 2007 рік ОСОБА_3 займав посаду головного бухгалтера (фінансового директора) в ЗАТ «Компанія «Петрошина», яка співпрацювала з ЗАТ «Росава» - найбільшого в Україні виробника шин для легкових автомобілів.

В 2002 році в ЗАТ «Росава» почався процес банкрутства у зв`язку з рейдерськими атаками, тому в ЗАТ «Компанія «Петрошина» як в одному із головних партнерів почали проводити регулярні податкові перевірки (докази додаються). У зв`язку з тим, що ЗАТ «Компанія «Петрошина» була штучно втягнута у рейдерську війну та судові процеси, ОСОБА_3 , як повідомлено позивачем, мав певні проблеми, як матеріально відповідальна особа на роботі, які згодом могли привести до відкриття кримінальних справ. В подальшому, вищезазначене стало підставою звільнення ОСОБА_3 . У зв`язку з нестабільною ситуацією останнього на роботі та для уникнення наслідків щодо можливої втрати майна в разі конфіскації, в 2004 році було вирішено відчужити квартиру за адресою: АДРЕСА_4 на користь матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , яка була обізнана про становище свого сина, шляхом укладення між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 оспорюваного договору дарування. Зазначений договір було укладено фіктивно без наміру створення правових наслідків. Підтвердженням того, що спірний договір було укладено фіктивно є той факт, що починаючи з 2004 року ОСОБА_1 по теперішній час разом з дітьми проживала та продовжує проживати в спірній квартирі. Таким чином ОСОБА_1 (дарувальник) фактично продовжує володіти та користуватись квартирою, що свідчить про вчинення такого правочину з метою приховування майна. Факт належності спірної квартири до спільного сумісного майна подружжя беззаперечно визнавався сторонами. Оскільки права позивача порушено, вона вимушена звертатися до суду за їх захистом.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 38.6 кв.м. В іншій частині позову - відмовлено.

У липні 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову, накладені ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року, якою накладено арешт на нерухоме майно, а саме: на 1/3 частину квартири АДРЕСА_5 ; на квартиру АДРЕСА_1 ; на квартиру АДРЕСА_2 .

Заява обґрунтована тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року у справі № 755/5330/21, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шульга Наталія В`ячеславівна про визнання договору недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя- задоволено частково. Окрім того, вказане рішення набрало законної сили.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову через неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального права, процесуального права та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовній вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, викладені у позовній заяві та вказує про те, що всупереч вимогам ЦПК України, судом першої інстанції не було надано жодної оцінки доказам, які були надані позивачем по справі на підтвердження фіктивності оспорюваного правочину. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що на час укладення оспорюваного договору дарування, подарована квартира була єдиним житлом для родини ОСОБА_3 з дитиною, що також підтверджує той факт, що сторони вчиняли такий правочин лише для виду та були обізнані, що він не буде виконаний. Не надав суд жодної оцінки і тому факту, що разом з договором дарування, в той самий день ОСОБА_4 надала на ім`я відповідача ОСОБА_3 довіреність з правом розпорядження всім її майном. Цей факт також підтверджує наявність умислу всіх сторін укласти фіктивний договір дарування. Проігнорувавши ці обставини, суд не надав належної оцінки тому, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірив, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; чи направлені дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. По теперішній час ніким не оспорювався та навпаки беззаперечно визнавався факт належності вищезазначеної квартири до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, суд першої інстанції не надав оцінки викладеним обставинам в заяві про поновлення позовної давності, не дослідив та прийшов до помилкового висновку про застосування позовної давності до вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 04 грудня 2004 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . При цьому, вірно встановивши спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 38,6 кв.м., суд не здійснив поділ цього майна.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вказують про те, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим, а справа відповідно розглянута судом першої інстанції всебічно, з дослідженням всіх наявних матеріалів справи та наданням відповідних оцінок всім доказам. Будь-яких правових підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним позивач та її представник не навели. Укладання договору дарування було волевиявленням позивача по справі та спірна квартира на час розгляду справи не може бути спільним майном подружжя, так як вибула з права власності подружжя сторін по справі, спростовуючи той факт, що спірний договір дарування було укладено формально для можливого уникнення будь-яких негативних наслідків для відповідача - ОСОБА_3 , що виникли у останнього під час виконання останнім своїх службових обов`язків. Крім того, відповідачі наголошували та просили суд першої інстанції застосувати до позовної вимоги щодо визнання договору дарування квартири недійсним строк позовної давності. Що стосується спірної квартири розташованої в буд. АДРЕСА_6 загальною площею 38,6 кв.м., то як було встановлено в судовому засіданні дана квартира була придбана в шлюбі за спільні кошти подружжя та є спільним сумісним майном подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні заяви.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що передчасно скасовуючи заходи забезпечення позову, суд обґрунтував своє рішення тим, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року набрало законної сили. Проте, з таким висновком суду першої інстанції позивач не погоджується, оскільки повний текст рішення представнику позивача було надіслано лише 11 липня 2023 року за допомогою системи «Електронний суд». Вищезазначене спростовує той факт, що повний текст рішення суду було нібито складено 08 червня 2023 року. Зазначаючи заднім числом виготовлення повного тексту рішення, суд першої інстанції тим самим порушив права сторін на своєчасне оскарження рішення в апеляційному порядку, що також призвело до незаконного скасування заходів забезпечення позову шляхом зняття арешту зі спірного майна. Проігнорував суд і той факт, що 28 липня 2023 року, Київським апеляційним судом було зареєстровано апеляційну скаргу позивача на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року. Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо необхідності скасування відповідних заходів забезпечення позову. За таких обставин, ухвала суду не може вважатися обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вказують про те, що ухвала суду першої інстанції про скасування заходів забезпечення позовних вимог позивача, є законною та такою, що підлягає виконанню.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 1997 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 2 квітня 2021 року.

05 листопада 2002 року було укладено інвестиційний контракт (про інвестування у житлове приміщення) укладений між АТ ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_1 , відповідно до якого позивач інвестувала у будівництво житла.

Пізніше, позивач стала власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням Житлового забезпечення Виконавчого органу КМР (Київська міська державна адміністрація) від 05 лютого 2004 р.

18 грудня 2018 року за відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , підстава набуття права власності - договір про уступку майнових прав від 12 лютого 2016 року.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_2 та щодо 1/3 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_5 сторонами не оспорюється, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що позовній вимоги є необґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 вересня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 грудня 2004 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування подарувала квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Шульгою Н.В.( реєстровий номер 547).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати зазначений договір недійсним, оскільки такий договір є фіктивний та був фактично укладений з метою приховання майна у власності подружжя.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. (стаття 717 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру.

Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. «Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину».

Частинами 1,4 статті 772 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції та перегляду справи в суді апеляційної інстанції позивач не надала суду доказів того, що обдарована- відповідач ОСОБА_4 не прийняла в дар спірну квартиру.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За приписом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Як вказано в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, оскільки спірна квартира була №72 була подарована відповідачу ОСОБА_4 , остання прийняла вказане майно, спірна квартира вибула із власності ОСОБА_1 , така квартира не може бути предметом поділу спільного майна подружжя, а такий договір не може бути кваліфікований як фіктивний.

Вказуючи в апеляційній скарзі про визнання судом спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_2 при цьому не здійснення її поділу в натурі, позивач не звернула уваги, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

При цьому, позивач не заявляла вимог про поділ квартири АДРЕСА_2 в натурі.

Постановляючи ухвалу про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції керувався ч. 9 ст. 158 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року у даній справі накладено арешт на нерухоме майно, а саме: на 1/3 частину квартири АДРЕСА_5 ; на квартиру АДРЕСА_1 ; на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шульга Наталія В`ячеславівна про визнання договору недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя - задоволено частково, визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 38.6 кв.м.

Відповідно до ч. 1, 9 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування заходів забезпечення позову, оскільки рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 рокувизнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 38.6 кв.м. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. На момент скасування заходів забезпечення позову, рішення у справі набрало законної сили, що стало підставою для застосування судом першої інстанції ч. 1, 9 ст. 158 ЦПК України при постановленні оскаржуваної ухвали.

Крім того, оскільки за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року, апеляційний суд приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін - підстави до скасування ухвали суду першої інстанції про скасування заходів забезпечення позову у зазначеній справі відсутні.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно досліджено наявні у матеріалах справи докази, судом вірно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення та ухвалу суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційній скарги ОСОБА_1 , подані представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року та ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року про скасування заходів забезпечення позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 18 грудня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.