П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 грудня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,

з участю секретаря Чичкало М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 грудня 2021 року (у складі судді Придачука О.А.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Гулянич Тетяна Михайлівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у листопаді 2020 р.

Просив:

-витребувати на свою користь із незаконного володіння ОСОБА_2 будівлю ЦПП, поз.1, 2, 3, 4, 5, 6, частину приміщень поз.8, загальною площею 61,56 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати запис про інше речове право в частині зазначення ОСОБА_2 власником будівлі ЦПП, поз.1, 2, 3, 4, 5, 6, частину приміщень поз.8, загальною площею 65,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про інше речове право: 30805224 відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

-припинити право власності ОСОБА_2 на будівлю ЦПП, поз.1, 2, 3, 4, 5, 6, частина приміщень поз.8, загальною площею 61,56 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про інше речове право: 30805224.

На обґрунтування позовних вимог указав, що він із 11.03.2008 р. є власником об`єкта нерухомого майна - будівлі ЦПП, поз.1, 2, 3, 4, 5, 6, частина приміщень поз.8, загальною площею 61,56 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

20.12.2017 р. позивач дізнався, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис щодо звернення стягнення на нерухоме майно, що належить на праві власності позивачу, однак рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 червня 2019 р., залишеного без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 червня 2020 р., указаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню.

22.10.2020 р. позивач дізнався, що спірний об`єкт нерухомості власником якого є він, зареєстрований за ОСОБА_2 .

Вважає такі дії рейдерським захопленням свого майна, оскільки він його не продавав, не відчужував, договори купівлі-продажу з будь-якими особами з приводу нерухомого майна, з моменту набуття позивачем права власності на нього ним не укладалися, тому майно вибуло з власності позивача всупереч його волі.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21 грудня 2021 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги ідентичні доводам позовної заяви.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Митровка Я.В. в інтересах ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Доводи заперечення зводяться до того, що відповідач є добросовісним набувачем майна, зареєстрованого за реєстраційним номером 000, до набуття указаного майна відповідачем таке було набуте попередніми власниками, а саме АТ «Укрсоцбанк», із прилюдних торгів. Позивач не надав доказів того, що АТ «Укрсоцбанк» набуло у власність майно саме позивача на прилюдних торгах чи у межах виконавчого провадження № 55350168, а також доказів взаємозв`язку звернення стягнення у межах виконавчого провадження № 55350168 та набуттям АТ «Укрсоцбанк» права власності на спірне майно.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив із такого:

-із документів про державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна, що надані сторонами випливає, що об`єкт нерухомого майна позивача, з приводу якого останній звернувся із позовом, та об`єкт нерухомого майна, що належить відповідачу різняться за своїми характеристиками. Зокрема, за позивачем було зареєстровано право власності на будівлю ЦПП, поз. 1, 2, 3, 4, 5, 6, частину приміщень поз.8, а за відповідачем - на вбудовані нежитлові приміщення. Водночас площа об`єкту нерухомості позивача складає 61,56 кв. м., а відповідача 65,6 кв. м. Крім цього, об`єкт нерухомості позивача знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідача АДРЕСА_2 ;

-через указані розбіжності у наданих сторонами документах у ході розгляду справи по суті суд позбавлений можливості достовірно встановити, що об`єкт нерухомості, який позивач прагне витребувати від відповідача, а саме будівля ЦПП, поз. 1, 2, 3, 4, 5, 6, частина приміщень поз.8 загальною площею 61.56 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно зареєстрований за відповідачем, адже за відповідачем зареєстровано об`єкт нерухомого майна - за реєстраційним номером 000, вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 65,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 ;

-позивач не заявляв вимог про витребування об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 000, вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 65,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 та припинення права власності на нього;

-у матеріалах справи відсутні докази того, що за відповідачем зареєстровано будівлю ЦПП, поз. 1, 2, 3, 4, 5, 6, частина приміщень поз.8 загальною площею 61.56 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ;

-позовні вимоги про скасування запису про інше речове право в частині зазначення ОСОБА_2 власником будівлі ЦПП, поз. 1, 2, 3, 4, 5, 6, частина приміщень поз.8 загальною площею 61.56 кв. м., адреса майна: АДРЕСА_1 , номер запису про інше речове право: 30805224 відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є необґрунтованими;

-із цих же мотивів є необґрунтованою вимога позивача про припинення права власності ОСОБА_2 на будівлю ЦПП, поз. 1, 2, 3, 4, 5, 6, частина приміщень поз.8 загальною площею 61.56 кв. м., адреса майна - АДРЕСА_1 , номер запису про інше речове право: 30805224;

-у матеріалах справи відсутні докази належності номеру запису про інше речове право 30805224 спірному майну;

-ці обставини є самодостатніми підставами для відмови у задоволенні позову.

Водночас суд дійшов висновку, що відповідач є добросовісним власником об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 000 (вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 65,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 ) і такий об`єкт не може бути у нього витребуваний у зв`язку з наступним.

Як установлено судом, відповідач є власником об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 000 (вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 65,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 ), що набутий ним у порядку виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11.02.2019 р. по справі № 308/251/19.

До набуття указаного нерухомого майна відповідачем таке було набуте попередніми власниками, а саме АТ «Укрсоцбанк», із прилюдних торгів.

Відповідач має у власності майно, яке було придбане попереднім власником АТ «Укрсоцбанк» із прилюдних торгів, які позивачем чи іншими особами не визнавались недійсними. Тому за відсутності визнання недійсними електронних прилюдних торгів позов у порядку ст. 388 ЦК України задоволенню не підлягає.

Відповідач також придбав майно у порядку виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11.02.2019 р. по справі № 308/251/19. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач на час набуття майна у власність володів будь-якою інформацією, що мала викликати у нього сумніви в правових підставах для відчуження спірного майна.

Таким чином, виходячи із гарантій, установлених ч.2 ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано у відповідача як добросовісного набувача.

Позивач не довів незаконність набуття права власності відповідачем і попередніми власниками, що також є самодостатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Зі змісту витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18034514 від 11.03.2008 р. судом встановлено, що 11.03.2008 р. за позивачем було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - будівля ЦПП, поз. 1, 2, 3, 4, 5, 6, частина приміщень поз.8 загальною площею 61.56 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , про що зроблено запис 768 в книзі 5 Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області.

Згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2019 р. у справі № 308/12940/17, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 16.06.2020 р., визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, учинений 27.10.2017 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Чуловським Володимиром Анатолійовичем, що зареєстрований в реєстрі за № 23654.

Згідно з договором купівлі-продажу від 09.11.2018 р. АТ «Укрсоцбанк» продало громадянину ОСОБА_3 нерухоме майно - вбудовані житлові приміщення загальною площею 65.6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . З указаного договору випливає, що майно належало продавцю на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 1019, виданого 17.10.2018 р.

Зі змісту рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11.02.2019 р. по справі № 308/251/19 убачається, що 12.11.2018 р. було укладено договір іпотеки між громадянами ОСОБА_3 (іпотекодавець) та ОСОБА_4 (іпотекодержатель), предметом якого виступало нерухоме майно - вбудовані житлові приміщення загальною площею 65.6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Указаним судовим рішенням було ухвалено звернути стягнення за неповернутою позикою на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж будь-якій особі спірного нерухомого майна.

У порядку виконання вказаного судового рішення між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як іпотекодержателем було укладено договір купівлі продажу від 21.03.2019 р., на підставі якого право власності на спірне майно набув відповідач.

Згідно з інформаційною довідкою № 291283201 від 20.12.2021 р. відповідачу належить об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 000 (вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 65,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 ).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Указаний у ч. 1 ст. 388 ЦК України перелік підстав, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним.

Згідно з положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, відповідно до вищенаведених вимог закону, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). При задоволенні позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для реєстрації в Державному реєстр речових прав за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у ньому за відповідачем.

Таким чином, лише власник майна може ставити питання про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Указаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту.

Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Положення статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Із матеріалів справи видно, що відповідач є добросовісним набувачем майна за реєстраційним номером 000 (вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 65.6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 ). Відповідач набув указане майно в порядку виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11.02.2019 р. по справі № 308/251/19, до набуття указаного нерухомого майна таке було набуте попередніми власниками, а саме АТ «Укрсоцбанк», із прилюдних торгів.

Позивачем не було доведено факту незаконної реєстрації нерухомого майна за ОСОБА_2 та як наслідок незаконного заволодіння відповідачем спірним об`єктом нерухомості. На момент звернення до суду правова підстава набуття права власності на майно є чинною та ніким не оспореною.

Враховуючи, що позивач не довів, що саме він є власником майна, яке він просить витребувати з чужого незаконного володіння, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, які є аналогічними доводам позовної заяви, були предметом дослідження судом першої інстанції, спростовуються наведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішень, ухвалених із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 грудня 2021 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 29 грудня 2023 р.

Судді: