Провадження № 2/369/1117/23
РІШЕННЯ

Іменем України

24.05.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Волчка А.Я.,

за участю секретаря: Миголь А.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції ( м. Київ) про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції ( м. Київ) про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позову зазначила, що 23 листопада 1994 року було приватизовано квартиру АДРЕСА_1 на трьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , тобто кожному належало по 1/3 частині квартири. Також 22 вересня 2009 року згідно рішення виконкому Раковицької сільської ради від 30.10.2007 р. за № 19 ОСОБА_5 було видане свідоцтво про право власності на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилась спадщина на все його майно, а саме: на 1/3 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (загальна площа квартири 68,3 кв.м., а житлова площа 40,7 кв.м.) та житлового будинку АДРЕСА_2 , а також земельна ділянка за цією адресою ( загальною площею 0,85 га).

У лютому 2021 року позивач звернулась до Радомишльської державної нотаріальної контори Житомирської області із заявою про прийняття спадщини. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено по причині того, що є розбіжності у прізвищах. На підтвердження того, що « ОСОБА_6 » та « ОСОБА_7 » це одні й ті ж особи, прізвища ідентичні, позивач надала нотаріусу експертний висновок Українського бюро лінгвістичних експертиз від 25.11.2020 року за № 056/2311-m. Однак, нотаріуса такий висновок не влаштував і вона сказала поміняти паспорт, а в іншому випадку вона в усній формі відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Позивач пояснювала нотаріусу, що після паспорту необхідно вносити зміни до свідоцтв про народження дітей, свідоцтва про шлюб і тому враховуючи стан здоров`я позивачки, яка потребує хірургічного втручання, має важке матеріальне становище, не взмозі постійно їздити до ОСОБА_8 і в додаток тратити кошти на переоформлення документів, що в майбутньому ускладнить підтвердження її рідства з доньками, а тому просила взяти до уваги експертний висновок Українського бюро лінгвістичних експертиз від 25.11.2020 року за № 056/2311-m. За таких обставин позивач позбавлена можливості оформити у встановленому законом порядку своє право власності на спадкове майно та отримати свідоцтво про право на спадщину, у зв`язку з чим просить суд визнати за нею право власності на1/3 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та на житловий будинок АДРЕСА_2 , а також на земельну ділянку за цією ж адресою загальною площею 0,85 га.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.12.2021 року відкрито загальне позовне провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.09.2022 року витребувано у Радомишльської державної нотаріальної контори Житомирської області (12201, Житомирська обл. м. Радомишль, вул. Старокиївська, 1/26) належним чином завірену копію спадкової справи № 67186026, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і на час смерті проживав у АДРЕСА_2 .

До суду надійшла із Радомишльської державної нотаріальної контори Житомирської області витребувана спадкова справа № 67186026.

Позивач надала свої пояснення по позовній заяві та просила позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача адвокат Опришко Е.В. в судовому засіданні підтримала позов з викладених в ньому підстав.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги визнали в повному обсязі та підтвердили обставини викладені у позові.

Третя особа повідомлена належним чином, але до суду не з`явилась.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, до складу якого входить, зокрема, 1/3 частина трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_2 , а також земельна ділянка за цією ж адресою загальною площею 0,85 га.

Позивач, звернувшись до нотаріальної контори з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначене спадкове майно, отримала усну відмову, у зв`язку з тим, що існують розбіжності у прізвищах. На підтвердження того, що « ОСОБА_6 » та « ОСОБА_7 » це одні й ті ж особи, прізвища ідентичні, позивач надала нотаріусу експертний висновок Українського бюро лінгвістичних експертиз від 25.11.2020 року за № 056/2311-m. Однак, нотаріуса такий висновок не влаштував і вона сказала поміняти паспорт, а в іншому випадку вона в усній формі відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення встановити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявила про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Встановлено, що позивач у визначений законом строк подала заяву про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яку позивач фактично прийняла, але не оформила.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Частиною першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи всі досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи те, що відповідачі не заперечували щодо задоволення позову, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, підставними, гуртуються на вимогах закону, а тому, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 328, 376, 1216, 1217, 1218, 1222, 1223, 1225, 1296 ЦК України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 81, 141, 206, 258-259, 263 - 265, 268, 273, 280-283 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції ( м. Київ) про визнання права власності на спадкове майно задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) право власності на 1/3 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та на житловий будинок АДРЕСА_2 , а також на земельну ділянку за цією ж адресою загальною площею 0,85 га.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Андрій ВОЛЧКО