РІШЕННЯ

Іменем України

28 червня 2023 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі судді Дмитрієвої М.М., за участю секретаря Сідорової А.В.,

справа № 333/1400/22

провадження № 2/333/354/23

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - Приватне акціонерне товариства «Страхова компанія «ТАС»

представник відповідача - Ніколаєв Вадим Володимирович

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого,-

В С Т А Н О В И В:

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди заподіяної, смертю потерпілого.

В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне.

06 листопада 2021 року, близько 18 год. 00 хв., у м. Запоріжжя, по просп. Соборному, поблизу буд. 17 відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Ford Transit», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Позивач є мати загиблого, у зв`язку зі смертю позивачці спричинена значна та непоправна шкода, а тому вона звертається з зазначеним позовом.

07 листопада 2021 року за фактом вказаного ДТП до ЄРДР було внесено відомості за №0001921 з кваліфікацією за ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування. На час подання позову кримінальне провадження не було завершено.

Станом на дату ДТП відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у відповідача на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

На думку позивача, мав місце страховий випадок, у зв`язку з чим позивачу належить страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 44 000 грн., що не перевищує розмір страхового ліміту.

На момент ДТП до складу сім`ї загиблого ОСОБА_4 входила лише його мати - позивач. ОСОБА_1 перебувала на утриманні сина, є особою пенсійного віку та мала право на одержання від загиблого утримання.

З цих підстав, позивач просить суд стягнути з ПрАТ «СГ «ТАС» на її користь 216 00, 00 грн. страхового відшкодування, та моральну шкоду у розмірі 44 000 грн.

Відзив на позовну заяву.

03 серпня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтовано наступним.

Позивач на момент позову не звертався до відповідача для отримання страхового відшкодування, внаслідок чого, питання про виплату страхового відшкодування не розглядалось, а отже, звернення позивача за захистом своїх порушених прав є безпідставними, оскільки права позивача не були порушенні.

У відповідача не має підстав для здійснення страхового відшкодування, оскільки позивачем не дотриманий передбачений законодавством порядок отримання страхового відшкодування, позивачем не надано доказів виникнення цивільно-правової відповідальності застрахованої особи.

Вважає що позивачем не доведено факту перебування позивача на утриманні загиблого, не доведено, що позивач мала потребу у наданні допомоги, так само не доведено факту того, що загиблий таку допомогу надавав.

Відповідь на відзив.

07 вересня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач вказує, що чинним законодавством не передбачено обов`язкового досудового врегулювання спору та вважає, що даний спір може бути вирішено саме в судовому порядку.

Вказує, що на страховика покладається обов`язок протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування, однак в супереч цьому, відповідач самоусунувся від покладених на нього обов`язків, та безпідставно переклав зазначені обов`язки на позивача.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 20 квітня 2022 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03 жовтня 2022 року заява представника позивача задоволена, витребувано інформацію про стан розслідування кримінального провадження №01921 від 07 листопада 2021 року, витребувано з головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області належним чином оформлену довідку форми ОК-5 ОСОБА_4

01 листопада 2022 року від Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшли витребувана інформація.

10 листопада 2022 року надійшла відповідь від представника ГУНП в Запорізькій області, відповідно до якої кримінальне провадження, ще не завершено та призначено судову дорожньо-технічну та автотехнічну експертизу, після отриманого висновку експерта з урахуванням зібраних доказів буде прийнято законне процесуальне рішення.

Ухвалою суду від 27 лютого 2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду.

17 квітня 2023 року на адресу суду надійшла постанова слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого відділу Запорізького РУП ГУНП у Запорізькій області Гарана Р.П. від 20 лютого 2023 року про закриття кримінального провадження.

Відповідно до зазначеної постанови, приймаючи до уваги норми чиного законодавства, проаналізувавши механізм ДТП, беручи до уваги проведенні по кримінальному провадженню слідчі дії та отриманні висновки, слідчий дійшов висновку, що причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом ОСОБА_4 вимог п. 4.14 «а», «б», ПДР України. В діях водія ОСОБА_3 відсутні будь-які порушення правил вимог ПДР України, які перебували б у причинно - наслідковому зв`язку з настанням ДТП, а тому у її діях відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.

Позивач ОСОБА_1 про розгляд справи, повідомлена своєчасно та належним чином, не прибула, направила свого представника ОСОБА_2 .

Представник позивача ОСОБА_2 , про розгляд справи повідомлена своєчасно та належним чином, в судове засідання не прибула, надала заяву про розгляд справи за її та позивача відсутності, позовні вимоги просила задовольнити.

Представник відповідача про розгляд справи, повідомлений своєчасно та належним чином не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 06 листопада 2021 року, близько 18 год. 00 хв., у м. Запоріжжя, по просп. Соборному, поблизу буд. 17 відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Ford Transit», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Судом встановлено, що відповідно до полісу страхування наземного транспортного засобу №АТ593285, транспортний засіб «Ford Transit», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 застрахваний в АТ «СК «ТАС» та на момент вчинення дтп був діючим.

Факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , підтверджується свідоцтвом про смерть від 17 листопада 2021 року серії НОМЕР_2 , актовий запис №3608.

07 листопада 2021 року за фактом скоєння ДТП до ЄРДР були внесені відомості за №0001921 з кваліфікацією за ч. 2 ст. 286 КК України.

Під час досудового розслідування по кримінальному провадженню №0001921 від 07 листопада 2021 року встановлено, що причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом ОСОБА_4 вимог п. 4.14 «а», «б», ПДР України. В діях водія ОСОБА_3 відсутні будь-які порушення правил вимог ПДР України, які перебували б в причинно - наслідковому зв`язку з настанням ДТП, а тому у її діях відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.

З цих підстав, постановою слідчого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого відділу Запорізького РУП ГУНП у Запорізькій області Гарана Р.П. від 20 лютого 2023 року кримінальне провадження №0001921 від 07 листопада 2021 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України закрито.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач в досудовому порядку звертався до відповідача з заявою про отримання страхового відшкодування.

Відповідно до довідки про доходи № 8370 2333 8430 1057 ОСОБА_1 за період з липня 2021 року по грудень 2021 року остання отримала пенсію у розмірі 49 285,36 грн.

Позиція суду та нормативно - правове обґрунтування

Щодо порушення відповідачем права позивача, на отримання грошового відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові ВП ВС від 02.02.2021 року № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Фактично, як убачається зі змісту позовної заяви, позивач з метою отримання страхового відшкодування до страхової компанії не звертався взагалі. Відмови страховика матеріали справи не містять, що позбавляє суд можливості перевірити, чи взагалі дійсно були порушені/порушуються права позивача. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивач суду не надав.

У цій справі позивачем не доведено, які, чим саме та ким порушені його права. Не підтверджено позивачем й того, що дійсно існують певні перешкоди для реалізації ним особистих немайнових чи майнових прав.

Суд звертає увагу на відсутність у матеріалах справи постанови про відмову страховика у сплаті страхового відшкодування, як й відсутність заяви про те, що відповідач взагалі звертався до страховика.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги ОСОБА_1 є передчасними, необґрунтованими і не підлягають задоволенню, так як фактично, її права відповідачем не порушувались, а тому у неї відсутнє право на захист такого права.

Щодо позиції позивача, що вона перебувала на утриманні загиблого.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст. 81 КПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами; загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Згідно з п.2 абз. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України шкода відшкодовується чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.

Відповідно до ч. 2 ст. 1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Тобто, до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, належать: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Зміст поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Згідно п.п. 35.1, 35.2 ст. 35 Закону №1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої, крім іншого, додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.

Тобто, для отримання недоотриманого доходу в зв`язку зі смертю годувальника, позивачу необхідно надати до страховика наступні документи: оригінал довідки про стан сім`ї за життя загиблого; оригінал довідки про доходи загиблого за 12 місяців до ДТП; довідку про призначення утриманцю пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалася була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Оскільки предметом даного позову є відшкодування шкоди, завданою смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватись будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги (постанова об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками дитини вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Позивач є пенсіонеркою за вислугою років, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_3 , виданим 12.12.2018 року.

Відповідно до довідки про доходи № 8370 2333 8430 1057 ОСОБА_1 за період з липня 2021 року по грудень 2021 року остання отримала пенсію у розмірі 49 285,36 грн. з розрахунку 8 211,56 грн. на місяць.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що мати загиблого потребувала матеріальної допомоги та того, що позивачка отримувала від загиблого ОСОБА_4 матеріальне утримання не надано.

Суд погоджується з позицією відповідача, що заява про склад сім`ї не є безсумнівним та достовірним доказом на підтвердження знаходження ОСОБА_1 на утриманні померлого ОСОБА_4 .

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.06.2021 року у справі №7053172/19.

Щодо права позивача на отримання страхового відшкодування та моральної шкоди.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно зі статтями 22, 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи висновки, до яких дійшов слідчий у своїй постанові про закриття кримінального провадження, те що водій автомобіля «Ford Transit», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 не мав технічної можливості уникнути ДТП, у діях водія цього автомобіля невідповідностей вимогам ПДР України не вбачається, на момент ДТП автомобіль «Ford Transit» знаходився у задовільному технічному стані, пішохід ОСОБА_4 перебував у стані алкогольного сп`яніння, 3,1г/л., причиною виникнення ДТП стало порушення пішоходом ОСОБА_4 вимог п.п. 4.14 а, б ПДР України. Суд доходить до висновку про те, що задоволення вимог позивача саме в заявленому розмірі, не буде відповідати вимогам законодавства.

За змістом пункту 32.1 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Отже, оскільки вини водія ОСОБА_3 у скоєнні ДТП не встановлено, проте у діях ОСОБА_4 є порушення пункту 4.8 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП, під час якої йому заподіяно шкоду, та враховуючи, що ОСОБА_4 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення страхового відшкодування.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі № 638/6652/16-ц та від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні

Отже, необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок щодо відшкодування шкоди. Враховуючи, що судом встановлена відсутність вини заподіювача шкоди, то моральна шкода не підлягає відшкодуванню.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати судом покладаються на позивачів.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 223, 258, 259, 265, 268, 274, 279 ЦПК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 07 липня 2023 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя М.М. Дмитрієва