ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1180/23 Справа № 751/835/22 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
Номер провадження 22-ц/803/2204/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д. Космачевської Т.В.

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про застосування наслідків нікчемності правочину, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди (суддя першої інстанції Демидова С.О. повний текст рішення складено 30 вересня 2022 року),

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 25 травня 2022 року з Новозаводського районного суду м. Чернігова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про застосування наслідків нікчемності правочину, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, в якому позивач просила суд застосувати наслідки нікчемного договору, а саме договору про приєднання до публічного договору № АРСN 32131 та про надання фінансового лізингу та стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмір 272 350 грн. за наслідками договору про приєднання до публічного договору № АРСN 32131 про надання фінансового лізингу та 30 000 грн.у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про застосування наслідків нікчемності правочину, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Застосувано наслідки нікчемності правочину (публічний договір про надання фінансового лізингу № АРСN 32131 від 15 вересня 2018 року та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 272 350 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь держави судовий збір у розмірі 2 723,50 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився предствник ТОВ «Автокредит Плюс» Добринь Я.О., та подав апеляційну скаргу, вважає, що рішення ухвалено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції не досліджено докази, які наявні в матеріалах справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у підготовче судове засідання, яке призначене на 20.09.2022 року представник відповідача участі не прийняв, подавши відзив на позовну заяву, та просив підготовче судове засідання провести без участі відповідача та його представника. Ухвалою суду від 20 вересня 2022 року суд першої інстанції закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 20 вересня 2022 року о 10 годині 10 хвилин, тобто в день, коли закрито підготовче провадження. Суд першої інстанції не викликав у судове засідання по розгляду справи по суті відповідача та його представника, причини не повідомлення сторін про час та дату судового засідання по розгляду справи по суті апелянту не зрозумілі.

Зазначає, що у зв`язку з грубим невиконанням умов договору в частині сплати лізингових платежів з боку позивача відповідачем ТОВ «Автокредит Плюс» було направлено «Повідомлення про подію «Дефолт» з подальшим вилученням автомобіля, що цілком відповідало умовам укладеному договору.

Спір між сторонами стосується застосування наслідків нікчемного правочину договору фінансового лізингу АРCN2131, який укладений між сторонами 15 вересня 2018 року. Початок виконання договору рахується з 17.09.2018 року тобто з моменту передачі автомобіля та здійснення першого платежу. Позивач звернувся до суду з позовом 08 лютого 2022 після спливу позовної давності визначеною ст. 257 ЦК України.

До того ж зазначає, що оскільки автомобіль був повернутий з пошкодженнями, він втратив ринкову вартість, що унеможливлює його подальшу реалізацію за ціною , за якою автомобіль був переданий у лізинг позивачу. В подальшому автомобіль був переданий у лізинг за ціною 144 000 грн., що на 101 000 грн. менше. Вказану різницю ТОВ «Автокредит Плюс» розцінює як понесені збитки, які відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК мають бути відшкодовані позивачем.

ОСОБА_3 просив рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу.

Аргументи викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що 13 червня 2021 року набув чинності новий закон про фінінсовий лізінг № 1201-ІХ, в якому відсутній обов`язок посвідчувати договір лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи, а такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню лише на вимогу однієї із сторін є безпідставними, оскільки 15.09.2018 року ОСОБА_1 була підписана заява про приєднання до публічного договору №APCN32131, який відповідав вимогам чинного на той час законодавства.

ОСОБА_2 просив рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року залишити без змін.

Також просив розподілити судові витрати.

12 жовтня 2022 року предствник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 751/835/22 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про застосування наслідків нікчемності правочину, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 751/835/22 було відмовлено.

Із вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_2 , та подав апеляційну скаргу, вважає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, стороною позивача було надано на стадії пред`явлення позову заявлено про можливий розмір витрат на правову допомогу, які ОСОБА_1 понесла та понесе по справі.

ОСОБА_2 , просив ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року скасувати, та задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення у справі.

Від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, проте докази направлення відзиву позивачу або його предствнику відсутні, а тому даний відзив під час апеляційного перегляду суд не враховує.

Представник відповідача адвокат Добринь Я.О. у судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити.

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі, на задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 наполягала, просила відмовити у задоволенні скарги відповідача.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 3 п. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Так, знайшли підтвердження доводи апеляційної скарги, стосовно неналежного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Жовтневого районого суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2022 року було відкрито провадження по вказаній цивільній справі в порядку загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання на 29 червня 2022 року о 09 годині 30 хвилин (а.с.39).

29 червня 2022 року підготовче судове засідання було відкладено до 20 вересня 2022 року на 10 годину 00 хвилин. (а.с.42).

19 вересня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_3 до суду першої інстанції надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання призначеного на 20 вересня 2022 року о 10 годині 00 хвилин, без його участі (а.с.84).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 20 вересня 2022 року о 10 годині 10 хвилин (а.с.86).

За таких обставин вбачається, що після закриття підготовчого засідання, суд перейшов до розгляду справи по суті, без повідомлення учасників справи.

Оскільки відповідач в апеляційній скарзі зазначає як довід апеляційної скарги, що справа була розглянута без його належного повідомлення, що є порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог.

Так, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року підлягає скасуванню, через порушенням судом норм процесуального а позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Апеляційним судом встановлено, що 15 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит Плюс» було укладено договір про надання фінансового лізингу № АРСN 32131, шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу, згідно з умовами якого позивачу було передано у лізинг автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», 2014 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , строком на 60 місяців (а.с.7).

Відповідно до п. 14.3 Заяви про приєднання, щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 6 000 грн. та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, що пов`язані з виконанням договору, та які виникли у Лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць.

Згідно Специфікації та Акту приймання-передачі від 17 вересня 2018 року, який є додатком №1 до Договору фінансового лізингу № АРСN 32131, вартість автомобіля марки «VOLKSWAGEN POLO», 2014 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 245 000 грн., автомобіль 17 вересня 2018 був переданий лізингоодержувачу (а.с. 7 назвороті).

Згідно акту приймання передачі предмету лізингу на підставі події «Дефолт» № 9993799 від 23 червня 2021 року прострочена заборгованість позивача за договором лізингу №АРСN 32131 складає 21 000 грн., сума до повного погашення 135 013,15 грн.

Відповідно ст. 8.2.4 публічного договору лізингу № АРСN 32131 на підставі події «Дефолт» у разі несплати простроченого боргу ТОВ «Автокредит Плюс» розриває в односторонньому порядку договір фінансового лізингу та подальше користування належним товариству майном є незаконним. Згідно до ст. 8.2.2 лізингодавець повертає у користування предмет лізингу у разі сплати всієї заборгованості за договором, або за заявою лізингоотримувача, після усунення події «Дефолт» та внесенні платежів спрямованих на зменшення вартості предмету лізингу на шість щомісячних платежів та компенсації вартості послуг вилучення предмету лізингу, нарахованих до штрафних санкцій за договором. Для сплати простроченої заборгованості після повернення предмету лізингу надається 10 календарних днів.

23 червня 2021 року на вимогу ТОВ «Автокредит Плюс» на підставі події «Дефолт» (згідно до п.8.2.2, 8.2.3. договору фінансового лізингу) предмет лізингу був вилучений у ОСОБА_1 представником лізингодавця ТОВ «Автокредит Плюс», про що складено Акт приймання-передачі предмету лізингу від 23 червня 2021 року (а.с. 8 назвороті).

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Так, у відзиві на позов представником відповідача не спростовувалися обставини укладення між сторонами договору фінансового лізингу № АРСN 32131 від 15 вересня 2018 року, передача лізингоодержувачу предмета лізингу, підстави для його вилучення 23 червня 2021 року з користування позивача та фактичне його перебування у відповідача після 23 червня 2021 року.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір про фінансовий лізинг за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року та в постанові Верховного Суду у справі № 468/176/18-ц від 09 березня 2021 року.

Отже, у зв`язку з недотриманням сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення укладеного між ними договору про надання фінансового лізингу № АРСN 32131 від 15 вересня 2018 року цей договір є нікчемним, що дає підстави для застосування ст.216 ЦК України.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу № АРСN 32131 від 15 вересня 2018 року мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин позивач користувався предметом лізингу, який належить на праві власності ТОВ «Автокредит Плюс».

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК).

Згідно наданої позивачем виписки по рахунку, виданої АТ «Таскомбанк» (а.с. 13-16) за нікчемним правочином ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» було сплачено грошові кошти у загальному розмірі 272 350 грн.

Ця обставина не заперечувалась та не була спростована відповідачем письмовими доказами.

Як зазначає відповідач у відзиві на позов, за період з 10 жовтня 2018 року по 21 липня 2021 року за користування автомобілем, який є предметом лізингу, позивач на користь ТОВ «Автокредит Плюс» мав сплатити 101 468,58 грн., тобто відповідну суму відповідач визначає, як плата (відсотки) за користування предметом лізингу за вказаний період та на її підтвердження надав суду довідку щодо розрахунку собівартості послуги з користування автомобілем.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Крім того, за змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (ч.1 ст.1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави, за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав би заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч. 1 ст.1212 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування ч. 1 ст. 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа № 14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні.

Отже, при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням наведених вище роз`яснень (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №288/383/15-ц (провадження №61-6009св18).

Так, вирішуючи питання щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, суд дійшов висновку, що поверненню позивачеві з боку відповідача підлягають грошові кошти, одержані на виконання нікчемного договору фінансового лізингу № АРСN 32131 від 15 вересня 2018 року, а тому з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти сплачені ним за нікчемним правочином в сумі 272 350 грн.

Посилання відповідача на необхідність відрахування також суми збитків за амортизацію автомобіля, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відшкодування вищевказаних збитків не передбачено умовами договору, а одержання відповідачем плати за користування предметом лізингу, яка підлягає відрахуванню від присудженої до стягнення з відповідача суми, спростовує твердження відповідача щодо наявності упущеної вигоди у зв`язку з користування позивачем вказаним вище автомобілем.

Крім того, варто зазначити, що ТОВ «Автокредит Плюс» із зустрічним позовом про стягнення завданих йому збитків не зверталось.

Стосовно заяви представника відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ).

Відповідно до ст. 267 ЦКУ позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦКУ).

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18).

Оскільки позивач про порушення своїх прав дізналася лише 23 червня 2021 року, а з позовною заявою до суду звернулася в лютому 2022 року, тобто в межах трирічного строку, а заява тому представника відповідача про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За положеннями ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Стаття 4 Закону визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивачем не надавались до суду жодних доказів на підтвердження порушення його нормальних життєвих зв`язків; здійснення позивачем додаткових зусиль для організації свого життя; застосування до позивача фізичного чи психічного впливу; погіршення або позбавлення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань; погіршення відносин позивача з оточуючими людьми.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до пункту 5, пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Проте, в даному випадку позивачем під час судового розгляду даної справи заподіяння моральної шкоди з боку відповідача належним чином не доведено.

Наведені позивачем в позовній заяві обставини не свідчать про наявність причинного зв`язку між душевними стражданнями позивача і бездіяльністю або діями відповідача, вини останнього в її заподіянні, а тому вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо апеляційної скарги предстанвика ОСОБА_1 , ОСОБА_2 слід зазначити наступне:

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про застосування наслідків нікчемності правочину, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Застосувати наслідки нікчемності правочину (публічний договір про надання фінансового лізингу № АРСN 32131 від 15 вересня 2018 року та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) суму грошових коштів у розмірі 272 350 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (код на користь держави судовий збір у розмірі 2 723,50 грн.

12 жовтня 2022 року предствник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 751/835/22 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про застосування наслідків нікчемності правочину, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, питання про судові витрати, які понесла сторона позивача, судом уже вирішувалось, до закінчення розгляду справи по суті позивачем не було заявлено про витрати на правову допомогу.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

У пункті 3 частини першої статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У статті 246 ЦПК України зазначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Увипадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що у позовній позивачки зазначала, про понесені витрати на правову допомогу в розмірі 12 000 грн, та можливість понесення додатквоих витрат в сумі 12 000 грн (а.с.6).

Згідно заяви, представником позивачки суд було повідомлена про розгляд справи без його участі та, що остаточний розрахунок витрат на правничу допомогу із доказами їх понесення буде надано протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі (а.с.79).

Також. в письмових поясненнях ОСОБА_2 просив суд провести розподіл судових витрат. (а.с.80-83).

Оскільки, як вже було встановлено судом апеляційної інстанції, розгляд справи по суті відбувався без належного повідомлення учасників справи, а тому у представника позивача була відсутня можливість подати до закінчення розгляду справи по суті докази витрати на правову допомогу.

Звернувся представник позивачки із заявою про ухвалення додатквого рішення у справі, коли стало йому відомо про ухвалення рішення, 08 жовтня 2022 року воно було оприлюднено у ЄДРСР, а 12 жовтня 2022 року була направлена заява до суду, що підтверджується конвертом (а.с.109). а тому апеляційний суд вважає, що підстава для відмови в ухваленні додаткового рішення, з посиланням на те, що не заявлено про витрати на правову допомогу є безпідставними, а тому ухвала Жовтневого районного суду від 15 листопада 2022 року підлягає скасуванню із задоволенням апеляційної скарги представника позивачка.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про надання юридичних послуг від 05 січня 2022 року (а.с.46).

Інтереси позивачки ОСОБА_2 представляв на підставі ордера Серія СВ від 12.08.2022 року на надання правничої допомоги у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська (а.с.48).

До заяви про ухвалення додаткового рішення було надано разрахунок суми витрат за надану правову допомогу, згідного якого: вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, аналіз актуальної судової практики, попередня консультація, узгодження позиції із клієнтом, 1 год. 3000 гривень, підготовка процесуальних документів (позовна заява про застосування ніслідків нікчемного правочину, письмові пояснення по справі від 16.09.2022 року), 7 год. 21 000 грн., всього фактично оплачено, погоджений остаточний розмір 24 000 грн (а.с.105)

Також було надано Акт приймання-передавання грошових коштів згідно договору про надання юридичних послуг, та квитанція до прибуткового касового ордера від 10.10.2022 року на сплачену суму у розмірі 24 000 грн.

Представником ТОВ «Автокредит Плюс» Добринь Я.О. була подана заява про зменшення витрат на правову допомогу, в якій він наголошував на тому, що заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 24000 грн. є не співмірними з витраченим часом, оскільки правова позиція в аналогічних справахє сталою та неодноразово висловлювалася та підтверджувалась Верховним судом та у кваліфікованого адвоката не вимагало багато часу для формування правової позиції.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15 зазначила, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документів, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що сума яку просив стянути за розгляд справи у суді першої інстанції представник позивачки у розмірі 24 000 грн, завищено та не співмірною зі сколідністю справи та обсягом виконаних робіт,а тому на думку суду сума у розмірі 7000 гривен буде відповідати складності справи та обсягу виконаих робіт.

За тких обставин.апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який дії в інтересах позивачки, слід задовольнити частково, ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року скасувати, а заяву про ухвалення додаткового рішення задольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивачки витрати на праввоу допомогу у розмірі 7000 грн..

З матеріалів справи вбачається,що при поданні апеляційноїї скарги на увхаулу суду представник позивачки просив стянути правничу допомогу у розмірі 4000 грн, що підтвреджується розрахунком суми витрат за надану правову допомогу та квитанцію до прибуткового касового ордера (а.с.140-141).

Також Новик МС у відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Автокредит Плюс» просив стягнути з відповідача на користь пзивачки правничу допомогу у розмірі 8000 грн,, згідно наданого розрахунку, представником позивачки було витрачено 3 год власного часу для підготовки відзиву на апеляційну скаргу рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2022 року, на підтвердження оплати було надано касовий ордер (а.с.183-184).

Враховуючи вищевикладені норми права та судову практику Верховного суду, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивачки з урахуванням обставин справи її складність, обсяг виконаних робіт, підлягає стягненню сума правничої допомоги пов`язана із розглядом справи у суді апеляційної інстанції 5000 гривень.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 723, 50 грн, також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду.

Керуючись ст.ст.141, 374, 376, 381-384, 141,390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року та ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про застосування наслідків нікчемності правочину, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Застосувати наслідки нікчемності правочину (публічний договір про надання фінансового лізингу № АРСN 32131 від 15 вересня 2018 року та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) суму грошових коштів у розмірі 272 350 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень.

Стягнути з Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» () на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 496,20 грн.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» () на користь держави судовий збір у розмірі 2 723,50 грн.

Стягнути з Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» () на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу пов`язані із розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д.Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 16 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи