справа № 752/8065/22 головуючий у суді І інстанції Машкевич К.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою), про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати ОСОБА_3 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , зняти їх з зареєстрованого місця проживання; усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення із даної квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві власності належить 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 . На даний час у квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Право власності на 3/4 частину квартири було набуто позивачем на підставі договору дарування, укладеного між нею та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Буглак О.Г. від 05 лютого 2022 року, за реєстровим номером № 562. В свою чергу, ОСОБА_5 отримала зазначене нерухоме майно шляхом спадкування, після смерті матері - ОСОБА_6 , на підставі заповіту. Також, до нотаріуса звернувся з заявою про прийняття спадщини на 1/4 частини квартири син померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , який має право на обов`язкову частку у спадщині, однак, свідоцтва про право на спадщину досі не отримав. Позивач зазначає, що отримавши право власності на частину квартири, вона вчинила декілька спроб вселитися до житла, однак, безуспішно, оскільки в ній проживають та зареєстровані ОСОБА_3 та його дочка ОСОБА_4 , а також дружина ОСОБА_3 , яка в ній не зареєстрована. Вказує, що ОСОБА_3 був зареєстрований в квартирі з 2016 року за заявою його померлої бабусі - ОСОБА_6 , і реєстрація була тимчасовою, з метою влаштування на роботу в м. Києві. Згодом ОСОБА_3 зареєстрував в квартирі свою дочку ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_6 відповідачі залишилися бути зареєстрованими у квартирі, хоча позивач, як новий власник, згоди на таку реєстрацію не давала. Відповідачі чинять перешкоди у доступі до квартири, вільному користуванні нею, а також відмовляються виселятися з житла, посилаючись на те, що вказана квартира належить ОСОБА_7 , тобто, батьку та діду. ОСОБА_7 хоч і не проживає та не користується спірною квартирою, однак вважає, що вона належить йому та він законно надав право користування квартирою сину та внучці. Крім того, відповідачі не оплачують комунальні послуги за користування квартирою, що створює боргові навантаження на позивача, як власника частини квартири. Виходячи з цих обставин, позивач вважає, що ОСОБА_7 не є власником 1/4 квартири, оскільки не отримав свідоцтва про право на спадщину, в зв`язку з чим не має права давати дозвіл на проживання членам своєї сім`ї, у тому числі сину та внучці.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, викладені нею у позовній заяві та зазначає, що саме отримання свідоцтва про право на спадщину підтверджує отримання у спадщину відповідного спадкового майна, а при спадкуванні нерухомого майна, щодо якого здійснюється державна реєстрація визначено не право, а саме обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за отримання свідоцтва про право на спадщину. При цьому, ОСОБА_7 у визначений ст. 1298 ЦК України строк за отриманням свідоцтва про право на спадщину, у тому числі на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , до нотаріуса не звертався, свідоцтво йому не видавалося, право власності на 1/4 частини даної квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не тільки за ОСОБА_7 , а і за жодною іншою особою не зареєстровано. При цьому, згідно ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, на які посилався суд у своєму рішенні, саме власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. При цьому, ОСОБА_7 ніяк не може вважатися особою, яка має таке право, так як не є власником 1/4 частини спірної квартири. До спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми статті 405 ЦК України щодо особистого сервітуту у формі права членів сім`ї власника житла користуватися цим житлом, так як у матеріалах справа відсутні жодні докази, що відповідач ОСОБА_3 та його донька ОСОБА_8 є членами сім`ї власника спірної квартири, так як ОСОБА_7 не є власником спірної квартири чи її частки, та також дані особи не є членами сім`ї власника 3/4 частини квартири та позивач не надавала згоди на користування квартирою на умовах особистого сервітуту чи на інших підставах. Судом першої інстанції не було надано належної оцінки обставинам, зазначеним вище, та суд прийшов до невірних висновків, що відповідач ОСОБА_3 та його малолітня дитина ОСОБА_8 мають право користуватися спірною квартирою для особистого проживання. Також, позивач не погоджується із судом першої інстанції і в частині того, що права відповідача та його малолітньої дитини у даному випадку мають пріоритет перед правами та інтересами позивача, так як усі норми та положення, у т.ч. норми міжнародного права, можуть застосовуватися, якщо право осіб на користування житлом ґрунтується на законі, є правомірним та не свавільним, та треба зауважити, що права особи підлягають захисту за умови, якщо це не порушує права та інтереси інших осіб, право само по собі не є абсолютним (стаття 13 ЦК України тощо). Це ж саме і стосується про нібито обмеження прав конкретно ОСОБА_9 як малолітньої дитини - так, суд вірно зазначив, що місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, однак, не можна вбачати правомірним користування дитиною житлом у тому випадку, якщо у самих її батьків не має законного права на таке користування. Також, не заслуговує на увагу посилання суду на те, що у матеріалах справи відсутній дозвіл органу опіки та піклування на виселення дитини, а висновок Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації навпаки містить позицію із запереченнями проти виселення малолітньої ОСОБА_9 . Позивач посилається на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, від 10 лютого 2021 року у справі № 385/1598/18.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 3/4 квартири АДРЕСА_1 на праві власності належить позивачу, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.11).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах дитини ОСОБА_4 , разом з дитиною зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 з 2016 року.

З листа приватного нотаріуса КМНО Кириленко Л.В. №13/02-14 від 08 лютого 2022 року вбачається, що після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , окрім ОСОБА_5 , спадкоємцем, який прийняв спадщину є її син - ОСОБА_7 , що має право на обов`язкову частку у спадщині, як пенсіонер за віком, згідно до ст. 1241 ЦК України, оскільки подав заяву про прийняття обов`язкової частки у спадщині 05 серпня 2020 року. Проте, ОСОБА_7 не оформив прав на спадщину, оскільки не звертався із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.9).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держаної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Тобто, відносини між власником житла та членами його сім`ї є сервітутом.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту.

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Питання припинення сервітуту врегульовано ст. 406 ЦК України.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_3 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , зняти їх з зареєстрованого місця проживання та усунути перешкоди у користуванні квартирою, шляхом їх виселення.

Вказує про те, що ОСОБА_7 , батько та дід відповідачів, має право на обов`язкову частку у спадщині, однак, свідоцтва про право на спадщину досі не отримав. При цьому, ОСОБА_7 хоч і не проживає та не користується спірною квартирою, однак вважає, що вона належить йому та він законно надав право користування квартирою сину та внучці.

Здійснення права на спадкування врегульовано Главою 87 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Відповідні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі 463/6829/21-ц.

Виходячи з наведено вбачається, що ОСОБА_7 , який є батьком та дідом відповідачів, прийняв спадщину на 1/4 квартири АДРЕСА_1 , після смерті матері - ОСОБА_6 .

Відтак, ОСОБА_7 будучи власником 1/4 квартири та на власний розсуд розпоряджаючись своїм майном, законно надав право проживати в спірній квартирі своєму сину та онуці (відповідачам у справі).

Враховуючи зазначене, посилання позивача на те, що саме отримання свідоцтва про право на спадщину підтверджує отримання у спадщину відповідного спадкового майна є необґрунтованими та не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано позивачем, відповідач разом з малолітньої донькою з 2016 року постійно проживають в квартирі, не мали іншого житла на момент подання позову про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а, відтак, є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Доказів не проживання відповідачів в квартирі більше року матеріали справи не містять, як і не містять доказів того, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні її часткою квартири.

Крім того, судом враховано, що за змістом ч. 4,6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Підставою для виникнення у неповнолітнього права користування жилим приміщенням, яким користується один з його батьків, є вселення неповнолітнього до такого жилого приміщення.

Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи немає.

Судом встановлено та не спростовувалося сторонами, що фактичним місцем проживанням відповідача, в тому числі і дитини з моменту її народження, є місце проживання батька у спірній квартирі.

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного та соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для нього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

З точки зору ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками інтересів своїх дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном. Майном малолітньої дитини в силу закону батьки управляють без спеціальних на те повноважень.

Таким чином, право користування житловим приміщенням у дітей є похідним від права їх батька, тобто відповідача.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування.

При цьому, в матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування (а.с.47-48).

Так, з висновку Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в м. Києві (органу опіки та піклування) №100-8329 від 26 жовтня 2022 року вбачається, що малолітня ОСОБА_10 , 2016 року народження, зареєстрована та проживає разом з батьками за місцем реєстрації батька, ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 , де подав заяву про прийняття спадщини на 1/4 квартири її дід з боку батька - ОСОБА_7 . Позивач у має у власності лише квартири та не є її одноосібним власником. Виходячи з цього, рекомендації Комісії з питань захисту прав дитини (протокол №15 від 05 жовтня 2022 року) Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація в м. Києві (орган опіки та піклування) заперечує проти задоволення позовних вимог, в частині виселення та зняття з реєстрації малолітньої ОСОБА_4 в повному обсязі

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої 31 березня 2021 року у справі №753/72/17, вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення.

Проте, таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Аналогічна правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2023 року у справі №521/7073/21.

З урахуванням обставини проживання відповідача та його малолітньої дитини в спірній квартирі з 2016 року, підстав, з яких позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача з дитиною права користування спірним житлом, тобто, припинення встановленого законом сервітуту, набуття відповідачем з дитиною права користування спірною квартирою та відсутності підстав для позбавлення їх цього права з підстав, визначених позивачем при зверненні до суду, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції по суті відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, доводами апеляційної скарги висновки суду не спростовані, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 18 грудня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.