Провадження № 22-ц/812/633/23 Головуючий суду першої інстанції Лузан Л.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2023 року м. Миколаїв Справа № 1407/2-1442/11

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.,В.,

за участю заявника ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2023 року, постановлену під головуванням судді Лузан Л.В., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Вознесенського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса),

В С Т А Н О В И В:

16 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Вознесенського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Вознесенський ВДВС).

Доводи скарги обґрунтовано тим, що під час звернення до територіального Сервісного Центру № 4844 щодо оформлення транспортного засобу, скаржнику стало відомо, що за даними Державного реєстру речових прав встановлено, що на належне їй майно накладено арешт. Але ніяких боргових зобов`язань ОСОБА_1 не має.

28 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до Вознесенського ВДВС про надання інформації щодо накладення арешту, в межах яких виконавчих проваджень та можливості зняття арешту.

Згідно відповіді Вознесенського ВДВС від 06 березня 2023 на виконанні у відділі перебували наступні виконавчі провадження, в ході яких було накладено обтяження щодо відчуження майна боржника:

- виконавче провадження № 38467535 з виконання рішення № 2364, виданого 10 грудня 2012 року УПФ в м. Вознесенську та Вознесенському районі про стягнення з ОСОБА_1 на користь УПФ в м. Вознесенську та Вознесенському районі 630 грн. Виконавче провадження завершено 21 березня 2014 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»;

- виконавче провадження № 33807456 з виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду у справі № 1407/2-1442/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 21 717.31 грн. Виконавче провадження завершено 21 березня 2014 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

За роз`ясненнями виконуючого обов`язки начальника Вознесенського ВДВС арешт був накладений саме в рамках виконавчого провадження № 38467535 з виконання рішення № 2364, виданого 10 грудня 2012 року УПФУ в м. Вознесенську та Вознесенському районі про стягнення з ОСОБА_1 на користь УПФУ в м. Вознесенську та Вознесенському районі 630 грн та виконавчого провадження № 33807456 з виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду у справі № 1407/2-1442/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 21 717,31 грн.

В своїй відповіді Вознесенський ВДВС зазначило, що у зв`язку зі знищенням вказаних виконавчих проваджень в результаті закінчення термінів зберігання, постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження виноситься державним виконавцем за заявою боржника у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно не пред`явлено до виконання.

На сьогоднішній день боргових зобов`язань перед органами Пенсійного Фонду України скаржник не має, тому в цій частині нею вирішується питання окремо.

Натомість існування арешту на належне майно в рамках виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду у справі № 1407/2-1442/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанку» 21 717,31 грн при відсутності вимог стягувача про отримання коштів, відсутності на сьогодні виконавчого провадження, закінченням термінів пред`явлення виконавчого листа до виконання порушує її права на мирне володіння своїм майном.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати протиправними дії виконуючого обов`язки начальника Вознесенського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у скасуванні арешту майна.

Зобов`язати посадових осіб Вознесенського ВДВС зняти арешт з усього належного скаржнику майна та виключити відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2023 року відмовлено в задоволенні скарги.

Ухвала суду мотивована тим, що виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором було завершено 28 вересня 2012 відповідно до пункту 2 частини 1 статті 47 Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, чинній на час завершення виконавчого провадження), виконавчий документ був повернутий стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено зняття арешту з майна боржника в разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила ухвалу скасувати та постановити нову, якою вимоги скарги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не застосував в повному обсязі належним чином норми права, які регулюють вказані правовідносини.

Виконавче провадження, з виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанку» 21 717.31 грн завершено 28 вересня 2012 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 1999р.)

Однак про те, що перебувало на виконанні таке провадження ОСОБА_1 раніше не знала, оскільки ні постанов про відкриття виконавчого провадження, ні постанов про накладення арешту, ні про повернення виконаного документу вона не отримувала.

Про наявність арешту дізналася випадково через інформацію сервісного центру та подальшого отримання повідомлення за її зверненням з Вознесенського ВДВС. З моменту повернення виконавчого документу пройшло більше 10 років, на протязі яких ОСОБА_1 навіть і не знала про існування обмежень на належне їй майно, що на теперішній час обмежує її права.

Так, суд вказує на те, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження», не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом встановлених вказаним законом строків.

Однак, згідно положень статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час набрання законної сили судового рішення від 07 листопада 2011 року) визначено строк пред`явлення виконавчого документу до виконання в один рік.

Виконавче провадження завершене 28 вересня 2012 року. Строк пред`явлення до виконання вказаного судового рішення сплив. Та після повернення виконавчого документ банку, як стягувачу, пройшло більше 10 років, стягувач з повторною заявою про примусове виконання рішення суду не звертався, строки не поновлювалися.

За такого, стягувач втратив інтерес до реалізації свої вимог. Однак існуючий арешт на виконання рішення суду, по якому стягувач не реалізував свої права, обмежує скаржника в реалізації прав на майно.

На день слухання справи від заінтересованої особи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 листопада 2011 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2008 року в загальному розмірі 21 334.72 грн, а також 382.59 грн судового збору.

На підставі вказаного рішення стягувачу було видано виконавчий лист, який був пред`явлений до примусового виконання до відділу ДВС Вознесенського МРУЮ (правонаступником якого є Вознесенський відділ ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса)), виконавче провадження № 33807456.

В межах даного виконавчого провадження державним виконавцем відділу ДВС Вознесенського МРУЮ 20 серпня 2012 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно.

Під час здійснення виконавчого провадження державним виконавцем не виявлено майно боржника, на яке можливо звернути стягнення, в зв`язку з чим виконавче провадження було завершене на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, про що винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до постанови державного виконавця від 28 вересня 2012 року. Накладений в межах виконавчого провадження арешт не знято.

ОСОБА_1 не виконала рішення суду про стягнення з неї на користь банку заборгованості в розмірі 21 717.31 грн.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 11 Закону № 606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина 5 статті 47 Закону № 606-XIV).

Приписами статті 49 Закону № 606-XIV визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною 3 статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Частиною 2 статті 50 Закону № 606-XIV передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б настати правові наслідки, передбачені частиною 2 статті 50 Закону № 606-XIV.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, оскільки стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15; від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17; від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17.

Як на підставу апеляційного оскарження заявник посилається на неврахування судом першої інстанції тих обставин, що ОСОБА_1 не знала, що на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист щодо виконання судового рішення про стягнення з нею боргу, оскільки ні постанов про відкриття виконавчого провадження, ні постанов про накладення арешту, ні про повернення виконаного документу вона не отримувала. Проте вказане не заслуговує на увагу, оскільки ніщо не перешкоджає ОСОБА_1 , боржнику, добровільно виконати рішення суду, що є її обов`язком згідно з пунктом 9 статті 129 Конституції України та статті 18 ЦПК України.

Також не можуть бути взяті до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплинув, а стягувач з повторною заявою про примусове виконання рішення суду не звертався, строки не поновлювалися з огляду на те, що боржник не надала суду переконливих доказів, на підтвердження того, що стягувач (банківська установа) втратив інтерес до реалізації своїх вимог у поверненні боргу.

Не можна погодитися із аргументами скарги, що існуючий арешт на виконання рішення суду обмежує скаржника в реалізації прав на майно у зв`язку з тим, що боржник протягом десяти років не виконувала судового рішення, яким на неї покладено певні зобов`язання, та не виявляла бажання виконувати судове рішення й на майбутнє, що не відповідає вимогам закону про обов`язковість виконання судового рішення усіма громадянами на всій території України.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відмовляючи у скарзі ОСОБА_1 , суд першої інстанції, врахувавши наведені вище норми права, дійшов до обґрунтованих висновків про те, що державний виконавець відмовляючи у знятті арешту з майна боржника діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження не є закінченим, а рішення суду є невиконаним, що заявником не оспорюється.

Оскільки арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню, то у випадку невиконання виконавчого документа про стягнення з боржника коштів, немає підстав для зняття арешту з майна боржника.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

У справі, що переглядається, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскаржуване судове рішення, яким відмовлено в задоволені скарги, підлягає залишенню без змін, то судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок заявника.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 30 червня 2023 року.