РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/5867/22

Провадження № 22-ц/4815/194/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Ковальчук Н.М.,

Хилевича С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лук`янчук Вікторії Сергіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 червня 2022 року, у складі судді Першко О.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

10 травня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти в сумі 5416 доларів США 32 центи (еквівалент 158427,36 грн) та судові витрати по сплаті судового збору.

Позов обґрунтований наступним.

16 травня 2019 року відповідачка отримала від нього грошові кошти в сумі 4971 доларів США 32 центи шляхом їх зарахування на картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий у АТ КБ "ПриватБанк". Вказані кошти були зараховані на рахунок відповідача як передумова укладення договору позики на певний строк зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами. Проте договір позики чи будь-який інший правочин на підставі наданих відповідачу коштів сторонами не було укладено. Відтак, грошові кошти в сумі 4971,32 дол. США є такими, що отримані без достатньої правової підстави та підлягають поверненню на вимогу позивача. Обов`язок повернення коштів у відповідачки виник з 17 травня 2019 року. Окрім основної суми боргу, до сплати підлягають 3% річних в розмірі 445 доларів США.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 червня 2022 року позов було задоволено, зокрема було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 5416 доларів США 32 центи та сплачений судовий збір у розмірі 1584 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень про кондикційні зобов`язання, а тому кошти перераховані позивачем відповідачці у розмірі 4971,32 дол. США є безпідставно набутим майном, протилежного суду не доведено, у зв`язку із наведеним відповідачка зобов`язана повернути ці кошти позивачу. Також суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка набула без достатньої правової підстави грошові кошти, які належали позивачу, та не повернула їх, наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положення ч.2 ст. 625 ЦК України. Суд першої інстанції погодився з розрахунком 3 % річних наданим позивачем, згідно якого розмір процентів, визначений із суми 4971,32 дол. США за період з 17.05.2019 року по 10.05.2022 року прострочення, становить 445 доларів США.

Ухвалою суду від 01 листопада 2022 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення (а.с.65-67 матеріалів про перегляд заочного рішення).

На вказане заочне рішення адвокат Лук`янчук В.С., діюча від імені відповідачки ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про його скасування й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому вона послалась на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема зазначила, що судом першої інстанції не враховано, що вказані кошти, які були перераховані 16.05.2019 року на її картковий рахунок, були призначені для її чоловіка ОСОБА_3 , з яким вона спільно проживає у цивільному шлюбі та має дитину.

Також вказала, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_3 повертались кошти ОСОБА_2 , що підтверджується дублікатами квитанцій.

Також зазначила, що всупереч ст.93 ЦПК України, позивачем не було надано відповідей на поставлені відповідачкою питання у заяві про перегляд заочного рішення.

Також вказала, що оскільки, як стверджує позивач, між сторонами була передумова укладення договору позики, то вказані кошти не можуть вважатись як безпідставно отримані та при стягненні коштів потрібно керуватись главою "Позика" ЦК України.

Крім того зазначила, що позивач звернувся до суду із позовом 17.05.2022 року, що вказує на пропущення строку позовної давності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Із копії платіжного доручення № P24АРА608506073А58199 від 16.05.2019 року ОСОБА_2 переказав ОСОБА_1 4971,32 дол. США (а.с. 5).

Відповідно до довідки АТ КБ "ПриватБанк" від 06.05.2022 року ОСОБА_2 16.05.2019 року здійснив переказ суми 4971,32 доларів США (сума у валюті UAH 130 000 грн) на картку Приватбанку ОСОБА_1 через Приват24 (а.с.6).

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 від 04.09.2021 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінив ім`я, про що 04.09.2021 року складено відповідний актовий запис № 48. Прізвище, власне ім`я, по батькові після державної реєстрації зміни імені: ОСОБА_2 (а.с.7).

Із акту посвідчення про спільне проживання вбачається, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 посвідчили, що ОСОБА_1 проживає разом із ОСОБА_3 (а.с.5 матеріалів про перегляд заочного рішення).

У матеріалах справи наявні дублікати 34 чеків, в яких зазначено три особи, які здійснювали платежі: ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 . У вказаних дублікатах чеків призначення платежу зазначено як ТСО, поповнення карти/рахунка, а отримувач ОСОБА_2 .

Зокрема, ОСОБА_8 здійснено 17 платежів 08.10.2020 року, з яких один платіж на суму 2700,00грн, а решта 16 платежів на суму 4999,00грн кожний.

ОСОБА_3 здійснено 15 платежів, з яких 12 платежів 08.10.2020 року на суму 4999,00грн кожний, а інші три платежі пізніше: 16.10.2020р на суму 33200,00грн, 20.11.2020р на суму 33500,00грн і 07.12.2020р на суму 44800,00грн.

ОСОБА_9 здійснено 10.01.2021 року два платежі на суму 4500,00грн кожний.

Загальний розмір усіх платежів складає 263172,00грн (а.с.6-14 матеріалів про перегляд заочного рішення).

Відповідно до наданого стороною позивача дубліката квитанції при розгляді заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_4 перерахував ОСОБА_1 270351,76грн (а.с.42 матеріалів про перегляд заочного рішення).

Згідно з наданої стороною позивача копії розписки при розгляді заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_3 20.07.2019 року взяв в борг у ОСОБА_4 12 тисяч доларів США на строк до 01.09.2019 року (а.с.54 матеріалів про перегляд заочного рішення).

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст. 202 ч.ч. 1-2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч.2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст.11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст.1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція ст.1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми ст.1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.06.2020 року у справі № 310/5835/13-ц (провадження № 61-46496св18).

Апеляційний суд вважає, що в силу положень ч.3 ст.89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Під час розгляду справи судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що кошти перераховані позивачем відповідачці у розмірі 4971,32 доларів США є безпідставно набутим майном, у зв`язку із наведеним, на підставі ст.1212 ЦК України, відповідачка зобов`язана повернути ці кошти позивачу. Також суд першої інстанції правильно вказав, що відповідачка набула без достатньої правової підстави грошові кошти, які належали позивачу, не повернула їх, а тому наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положення ч.2 ст. 625 ЦК України. Крім того, апеляційний суд погоджується з розрахунком 3 % річних, наданим позивачем, згідно якого розмір процентів визначений із суми 4971,32 дол. США за період з 17.05.2019 року по 10.05.2022 року (тобто за 1089 днів прострочення) становить 445 доларів США (4971,32 дол. США х 1089/365 х 3%). Стороною відповідача на спростування вказаного розрахунку іншого розрахунку 3 % річних за вказаний період не надано.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

При цьому, суд апеляційної інстанції не може прийняти до уваги й задовольнити подану до суду 16.01.2023 року заяву позивача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі у зв`язку з погашенням боргу у повному обсязі у січні 2023 року і відсутністю заборгованості станом на 16.01.2023 року, а також подану до суду 17.01.2023 року заяву адвоката Лук`янчук В.С., діючої від імені відповідачки ОСОБА_1 , про закриття провадження у справі у зв`язку з погашенням боргу, що сталося станом на 17.01.2023 року.

При цьому апеляційний суд враховує таке.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.09.2021 року у справі № 638/3792/20З зазначено, що "Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), слід відступити від висновку, сформульованого у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19); Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19 (провадження № 61-1807св20); Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20), конкретизувавши цей висновок так, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення".

Таким чином, вбачається відсутність підстав, зазначених у ст.255 ЦПК України, для задоволенні вказаних заяв, адже на час подання позову (10.05.2022 року) або на час ухвалення рішення суду першої інстанції (27.06.2022 року) борг погашений не був, що свідчить про наявність на той час предмету спору.

Суд же апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Питання щодо врегулювання взаємовідносин між сторонами у зв`язку з можливим погашенням заборгованості, як про це вказує сторона позивача та відповідача, може бути вирішено в позасудовому порядку, на стадії виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами і є такі, що висновки суду не спростовують.

Зокрема не можуть бути прийняті до уваги посилання на те, що вказані кошти були перераховані саме для ОСОБА_10 , а не для відповідачки. При цьому суд апеляційної інстанції враховує доводи сторони позивача, підтверджені належними доказами, а також ненадання стороною відповідача доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує свої заперечення.

Також, слід залишити поза увагою й посилання скаржника на те, що ОСОБА_3 повертались кошти ОСОБА_2 . При цьому апеляційний суд враховує те, що у вказаних дублікатах чеків платниками вказані три різні особи ( ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ), тобто не ОСОБА_1 , і навіть, не тільки ОСОБА_3 , а інші сторонні особи. До того ж чеки не містять посилання про те, що кошти перераховуються на повернення вказаної суми в розмірі 4971,32 дол. США, отриманої 16.05.2019 року. Сторона позивача категорично заперечує будь-який зв`язок між коштами в сумі 4971,32 доларів США, які він надав 16.05.2019 року відповідачці, та коштами згідно чеків, на які посилається сторона відповідача. Крім того, слід враховувати й те, що загальний розмір усіх платежів за вказаними дублікатами чеків складає 263172,00грн, тобто від 9 до 10 тисяч доларів США, що значно перевищує оспорювану суму в 4971,32 дол. США, а отже свідчить про те, що правова природа коштів, сплачених за вказаними дублікатами чеків жодним чином не пов`язана з коштами, які є предметом цього позову.

Також, підлягають відхиленню й посилання скаржника на застосування позовної давності до вказаного спору, оскільки позов був поданий 10.05.2022 року (що підтверджується штампом на конверті), тобто не пізніше, ніж через 3 роки від пересилання коштів 16.05.2019 року.

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на відсутність відповіді на поставлені нею питання з приводу наявності між сторонами будь-яких фінансових відносин та будь-яких відносин між позивачем та ОСОБА_3 . При цьому апеляційний суд враховує те, що у запереченні проти заяви про перегляд заочного рішення представник позивача заперечував проти задоволення заяви, вказуючи на те, що в суді перебуває інша цивільна справа № 569/2656/22 за його позовом до відповідачки про стягнення заборгованості. Мова йде про борг в сумі 270351,76грн, які відповідачка отримала від позивача 09.02.2019 року. Крім того, у заяві представника позивача, наданій при перегляді заочного рішення, зазначено про існування боргу ОСОБА_3 перед позивачем в сумі 12000 доларів США. На думку представника позивача вказане спростовує посилання відповідачки на те, що спірні кошти передбачалися для іншої особи, а не для відповідачки. Тобто, по суті сторона позивача не пов`язує спірні кошти із коштами, на які посилається сторона відповідача як на такі, що надані для іншої особи.

Крім того, слід залишити поза увагою посилання на необхідність застосування до спірних правовідносин положень глави "Позика" ЦК України з огляду на те, що, як стверджує позивач, між сторонами була передумова укладення договору позики. При цьому суд апеляційної інстанції враховує те, що з огляду на обставини справи спірні кошти підлягають стягненню як безпідставно набуті, адже не можна вважати, що спірні правовідносини носять договірний характер з огляду на те, що кошти на рахунок відповідачки було переказано як передумова укладення договору позики.

Висновки суду апеляційної інстанції

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Лук`янчук Вікторії Сергіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 14 лютого 2023 року.

Головуючий Майданік В.В.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.