Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
провадження №2/279/829/23
Справа № 279/2337/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м.Коростень Житомирської області

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі судді Волкової Н.Я., з секретарем Волкович Н.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представників відповідачів ОСОБА_2 (дистанційно), ОСОБА_3 (дистанційно), розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №279/2337/23 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, Держави України в особі Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони, Держави України в особі Дніпровського районного суду м.Києва, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Держава Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органів досудового розслідування, прокуратури або суду,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду, в якому зазначив, що 27 липня 2017 року суддею Дніпровського районного суду м.Києва в межах кримінального провадження №0000009 від 11.01. 2017 року за ч.3 ст.368 КК України винесено ухвалу в справі №755/8108/17, якою задоволено клопотання прокурора Військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України про арешт майна та накладено арешт на майно, а саме 1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження майна, та інше майно, яке належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак вказана квартира ніколи не належала та не належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказаним та іншими діями в межах вказаного кримінального провадження позивачу заподіяно моральну шкоду, що стало підставою для подання даного позову.

Досудове розслідування в даному кримінальному провадженні здійснювалось слідчими військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України та процесуальне курівництво у даному кримінальному провадженні здійснювалось військовою прокуратурою Київського гарнізону Центрального регіону України, а судовий розгляд здійснювався Дніпровським районним судом м. Києва. Київська спеціалізована прокуратура у сфері оборони входить в структуру Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, яка є правонаступником військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Арешт на майно було накладено 27.11.2017 року. Предметом позову є стягнення моральної шкоди.

Вказана квартира було придбана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спільно із дружиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Він не був присутній під час розгляду вказаного клопотання в суді у зв`язку з тим, що його не повідомили про час та місце його розгляду, тим самим був позбавлений права та можливості висловити свою позицію з приводу вилучення майна та його арешту. Суддя, розглядаючи вищевказане клопотання прокурора, не пересвідчився, кому належить вищевказана квартира, в результаті чого було порушено його права. Він ніякого відношення до кримінального провадження №0000009 від 11.01.2017 року за ч. 3 ст. 368 КК України не має та не мав.

Після того, як йому стало відомо про незаконне накладення арешту на його майно, він звернувся із відповідним клопотанням про його скасування, однак арешт скасовано не було.

В результаті дій прокуратури та суду накладено арешт на майно позивача з 27.11.2017 року по теперішній час, більш ніж 5 років 4 місяці він не може розпоряджатись свої законним майном, а саме квартирою, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Серед іншого, він неодноразово намагався її продати, однак із накладанням арешту не взмозі цього зробити, у зв`язку з чим втратив вигоду для себе.

Всі ці обставини призвели до погіршення та позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших зазначених негативних наслідків морального характеру.

Позивачу заподіяно моральної шкоди внаслідок незаконного накладення арешту на майно. Всі перераховані втрати немайнового характеру мали місце, накладення арешту на його майно завдали непоправної шкоди престижу та діловій репутації як людини і громадянина, нервові переживання.

Вважає, що адекватним розміром відшкодування моральної шкоди не може бути розмір менше ніж 1 500 000 грн..

Справу розглянуто в порядку загального позовного провадження.

Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснив, що про накладення арешту на належну йому та дружині квартиру дізнався у 2021 році, коли вони вирішили квартиру продати, щоб придбати квартиру більшого розміру. З цього часу розпорядитись квартирою не має змоги. Для вирішення питання про зняття арешту звертався до Дніпровського районного суду м.Києва, однак йому було відмовлено, оскільки справа перебуває на розгляді в Київському апеляційному суді, яки відповіді на його звернення не надав. В зв`язку з неможливістю продати квартиру зазнав втрат матеріального та морального характреру. Вважає, що безпідставним накладенням арешту та неможливістю його скасування до цього часу йому спричинено моральну шкоду.

Відповідачі позовні вимоги не визнали, подали відзиви на позов.

Так, представник Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (відповідач-1) у відзиві зазначив про необгрунтованість позовних вимог, відсутність доказів спричинення позивачеві моральної шкоди, в задоволенні вимог просив відмовити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_5 доводи відзиву підтримав, зазначив про те, що позивачем належних та допустимий доказів на обгрунтування заявлених вимог не подано.

Представником Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони (відповідач-2) подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки жодним рішенням суду, яке б набрало законної сили, не встановлено незаконність та/або необґрунтованість накладення арешту на майно позивача, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів щодо неможливості продажу протягом 5 років і 4 місяців, а також завданих йому моральних, фізичних та душевних страждань, отримавши інформацію про направлення кримінального провадження до Київського апеляційного суду для розгляду апеляції прокурора, позивач не скористався правом, передбаченим ч.1 ст.174 КПК України, на звернення до суду, який здійснює наразі судове провадження, за судовим захистом з метою поновлення своїх прав, а обмежився лише безпідставним ствердженням про спричинення йому моральної шкоди.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 доводи відзиву підтримала, в задоволенні позовних вимог просила відмовити, зазначила про те, що вимоги не підтверджено, до відповідача позивач не звертався.

Представником Дніпровського районного суду м.Києва подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про необгрунтованість позовних вимог, відсутність для позивача перешкод для звернення з клопотанням про скасування арешту майна та оскарження рішення про його накладення, відсутність доказів спричинення моральної шкоди накладенням арешту.

Вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів, врахувавши доводи відзивів на позовну заяву, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне:

Предметом позову є спір щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачеві накладення арешту на належне йому майно під час здійснення кримінального провадження, в якому позивач не мав статусу підозрюваного, обвинуваченого, власника вилученого з метою забезпечення провадження майна, цивільного відповідача.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР в чинній редакції (далі: Закон).

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно із пунктом 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу.

Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтями 7,16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, в якому було вказано на порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

В рішеннях ЄСПЛ в справах «Бакланов проти Російської Федерації», «Фрізен проти Російської Федерації», наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

ЄСПЛ неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", "Кушоглу проти Болгарії"). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції"), має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти ( рішення у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Згідно зі ст 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Частиною 2 статті 1167 Цивільного кодексу України зазначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, що її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

За приписами частин шостої, сьомої статті 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР в чинній редакції право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979, пункти 86, 89, рішення у справі "Антоненков та інші проти України" від 22 листопада 2005 року, заява № 14183/02, пункт 71).

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17).

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 27.11.2017 року в справі №755/8108/17 провадження №1кп/755/693/17 задоволено клопотання прокурора Військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону та накладено арешт на 1/2 квартири яка розташована в АДРЕСА_1 , як на майно підозрюваного в КП №0000009 від 11.01.2017 р. за ст.368 ч.3 КК України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Арешт накладено у формі заборони відчуження майна.

Фактично вказана квартира з 17.09.2013 року належить позивачеві ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та його дружині ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу від 17.09.2013 р. на 1/2 частині кожному.

Про накладення арешту на належне йому майно позивач довідався у грудні 2021 року, після чого двічі: у січні 2022 року та листопаді 2022 року звертався з клопотаннями до Дніпровського районного суду м.Києва про скасування накладеного арешту, в задоволенні яких ухвалами Дніпровського районного суду м.Києва від 17.01.2022 року та від 09.12.2022 року в справі №755/8108/17 було відмовлено, з посиланням на те, що вироком Дніпровського районного суду м.Києва від 07.06.2019 року накладений арешт скасовано. Станом на час розгляду справи вказаний вирок не набрав законної сили (відомості з сайту Судова влада України станом на 06.07.2023 року), накладений арешт зберігає свою силу, що свідчить про те, що право позивача на вільне розпорядження належним йому майном не відновлено.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про те, що арешт на майно позивача було накладено без відповідних правових підстав і на даний час з незалежних від нього причин поновити своє порушене право він можливості не має, термін, протягом якого надалі буде тривати порушення права позивача, невідомий.

Про вказане свідчить наступне:

Прокурором Військової прокуратури Київського гарнізону, правонаступниками якої є відповідачі-1-2, якою здійснювалось досудове розслідування та підтримання державного обвинувачення кримінального провадження №0000009 від 11.01.2017 року, на стадії його судового розгляду 24.11.2017 року до Дніпровського районного суду м.Києва було подано клопотання про арешт майна обвинуваченого ОСОБА_1 з метою забезпечення можливої конфіскації майна та виконання завдань кримінального провадження. При цьому, клопотання не містило повних даних обвинуваченого: були зазначені лише його ініціали В.П., не зазначено дата та місце народження, РНОКПП, паспортні дані.

За результатами розгляду поданого клопотання ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 27.11.2017 року в справі №755/8108/17 провадження №1кп/755/693/17 було накладено арешт на майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серед іншого і на 1/2 частиу квартири за адресою: АДРЕСА_1 у виді заборони відчуження майна.

Висновок суду про належність ОСОБА_1 вказаного майна грунтувався на даних інформаційної довідки з ДРРПНМ та РПВНМ №104905354 від 23.11.2017 року, яка містила повні дані щодо особи власника: прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП), серію та номер його паспорту, місце реєстрації, що дозволяло як прокуророві, яким було внесено клопотання, так і суду, на розгляд якого воно надійшло, однозначно пересвідчитись в тому, що обвинувачений в провадженні ОСОБА_1 і власник майна ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 від 11.11.2005, адреса: АДРЕСА_2 , не є однією і тією ж особою.

Враховуючи, що арешт було накладено на майно позивача як особи, яка не мала жодного відношення до кримінального провадження №0000009 від 11.01.2017 року, не мала в ньому статусу жодного з учасників, то, на переконання суду, факт незаконності накладення арешту на його майно доведення не вимагає.

Вказане порушення не було усунено шляхом скасування арешту ні прокурором, ні судом до завершення судового розгляду кримінального провадження, а при ухваленні судового рішення арешт було скасовано в зв`язку з тим, що обвинувачений в справі ОСОБА_1 був виправданий і відповідно скасовано арешт на належне йому, а не позивачеві майно.

Враховуючи, що станом на час судового розгляду позову вирок Дніпровського районного суду м.Києва від 07.06.2019 року не набрав законної сили, оскільки з 16.07.2019 року знаходиться в суді апеляційної інстанції, накладений арешт є чинним, тому права позивача як власника арештованого майна не відновлені.

Оскільки про накладений арешт позивач довідався в грудні 2021 року, що підтверджено тим, що в січні 2022 року він вже звернувся до суду з клопотанням про його скасування, то саме з цим часом суд пов`язує початок порушення прав позивача, оскільки існування арешту та неможливість його скасування у визначеному законом порядку, яким є норми КПК України, призвели до заподіяння позивачеві моральної шкоди у виді моральних страждань та переживань з приводу обмеження свого права, неможливості реалізувати життєві плани, досягнути бажаної мети, необхідності докладати додаткових зусиль до поновлення свого права, зміни звичного укладу життя та не досягнення бажаної мети щодо покращення житлових умов своєї родини, не маючи можливості продати належне майно з метою придбання іншого.

Крім цього, накладення арешту на майно позивача в кримінальному провадженні, внесення таких даних до відповідного реєстру, для позивача, який є працівником правоохоронного органу, могло негативно вплинути на його репутацію.

При цьому, суд не приймає заперечення відповідачів щодо того, що позивач не довів дійсність свого наміру здійснити відчуження майна та існування для цього перешкод, оскільки сам факт протиправного порушення права.

Правова ситуація, яка стала предметом даного судового розгляду, свідчить про те, що Державою на законодавчому рівні не забезпечено дієвий механізм поновлення прав особи у випадку допущення органами досудового розслідування, прокуратури, суду порушення, в тому числі і не наміреної помилки, що призвела до обмеження чи порушення прав особи.

Норми чинного КПК України не містять положень про можливість виправлення допущеного порушення (помилки) за власною ініціативою суду, прокурора, слідчого. Весь тягар поновлення свого права та доведення безпідставності його порушення покладається на особу, яка без законних на те підстав зазнала такого порушення (обмеження). Тому доводи відповідачів про те, що саме позивач мав вживати активних заходів для відновлення свого права, суд до уваги не приймає та вважає їх безпідставними.

На переконання суду, в разі допущення порушення будь-якого права особи, безпосередньо держава в особі уповноважених нею органів має невідкладно вжити заходів для усунення чи припинення такого порушення, а не перекладати такий тягар на особу, права якої порушені (обмежені).

У даному випадку, позивач, звернувшись з відповідним клопотанням до суду в січні 2022 року, повідомив про порушення свого права, однак належного його захисту та відновлення не досяг до даного часу, а враховуючи, що час такого відновлення не відомий, то порушення продовжує тривати.

За таких обставин, суд дійшов переконання в тому, що безпідставним, а отже незаконним, накладенням арешту на майно, безпосередньо житло, позивача, йому була заподіяна моральна шкода, яку, враховуючи тривалість порушення (майже 18 місяців), відсутність ефективного механізму припинення порушення, глибину і тривалість моральних страждань суд оцінює в 100000 грн..

Враховуючи вищевказане, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.263-265 ЦПК України, ст.41,56 Конституції України, ст.23, 1167 ЦК України , Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги до Держави України в особі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, Держави України в особі Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони, Держави України в особі Дніпровського районного суду м.Києва, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Держава Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органів досудового розслідування, прокуратури або суду задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , 100000 (сто тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним накладенням арешту на майно.

В решті вимог відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок Держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано .

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: Держава України в особі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, , м.Київ, вул.Болбочана,8,

Держава України в особі Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони, , м.Київ, вул.Болбочана,8-а,

Держави України в особі Дніпровського районного суду м.Києва, м.Київ, вул.Сергієнка,3.

Третя особа: Держава України в особі Державної казначейської служби України, , м.Київ, вул.Бастіонна,6.

Повне рішення виготовлено 07.07.2023 року.

Суддя Волкова Н.Я.