справа № 361/2494/19
провадження № 2/361/57/23
РІШЕННЯ

Іменем України

24 жовтня 2023 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретарів: Зазимко А.Ю., Панек А.С., Лебідя В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути на його користь із ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 540000 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 17 червня 2016 року для виконання робіт по електрифікації житлового будинку АДРЕСА_1 , він передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 500000 грн., що було еквівалентно 20000 доларів США, що підтверджується розпискою від 17 червня 2016 року, написаною власноруч ОСОБА_2 . Однак у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань по виконанню робіт з електрифікації вказаного житлового будинку, відповідач взяв на себе обов`язок повернути йому отримані грошові кошти в розмірі 540000 грн., що є еквівалентом 20000 доларів США, у строк до 15 червня 2017 року, що підтверджується написаною власноруч 07 червня 2017 року ОСОБА_2 розпискою. Позивач вказував на те, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань по поверненню грошових коштів, 20 лютого 2019 року він направив поштою на адресу ОСОБА_2 претензію з вимогою виконати взяті на себе зобов`язання, а саме повернути грошові кошти в розмірі 540000 грн., що еквівалентно 20000 доларів США. 09 березня 2019 року зазначену претензію ОСОБА_2 не отримав та вона повернулася з відміткою Укрпошти за закінченням встановленого терміну зберігання. Позивач вважає, що ОСОБА_2 у порушення вимог ст. ст. ст. 526, 530, 612 ЦК України своїх зобов`язань по поверненню коштів не виконав, тому з відповідача на його користь підлягає стягненню заборгованість в розмірі 540000 грн., що еквівалентно 20000 доларів США.

Позивач ОСОБА_1 та його представники адвокати Вангорська Г.І. та Колдоба М.В. у судовому засідання позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному, просили суд задовольнити позов повністю.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, подав до суду відзив на позов, у якому проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що зі змісту його розписок від 17 червня 2016 року та 07 червня 2017 року видно, що між ним і ОСОБА_1 виникли господарські правовідносини щодо виконання робіт з електрифікації будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У письмових поясненнях зазначав, що у 2016 році до нього звернувся позивач з проханням провести електрифікацію його будинку. Для виконання цих робіт ОСОБА_1 передав йому завдаток у розмірі 500000, що на той час за курсом НБУ еквівалентом 20000 доларів США, на прохання позивача 17 червня 2016 року він написав розписку про отримання цих грошових коштів. Однак, у зв`язку з тим, що проведення електрифікації будинку під ключ процес тривалий та коштує значно більших коштів, ніж вказано у розписці, враховуючи, що виконання робіт включає певні дії виконавця від подання заявки на технологічне приєднання до організації електромереж і монтажних робіт, тому зазначена у розписці сума грошових коштів є лише частиною бюджету, який обговорювався між ним і ОСОБА_1 щодо виконання вказаних робіт з електрифікації будинку.

Крім того, на виконання та проведення вказаних робіт сторони повинні були укласти відповідний правочин, основними умовами якого мали бути строки виконання, обсяг робіт, умови здачі, підписання актів та ціна, тощо. Відповідний проект договору був складений, проте з причини наявності розбіжностей між ним і ОСОБА_1 щодо основних його умов, він не був підписаний. Після отримання грошових коштів для виконання робіт з електрифікації будинку, він виконав значний обсяг робіт щодо проведення електрифікації будинку. Однак, станом на 07 червня 2017 року з причини наявності розбіжностей між ним і ОСОБА_1 щодо строків, обсягу робіт та ціни, ці роботи не були завершені. Щодо розписки від 07 червня 2017 року пояснив, що враховуючи ті обставини, що ним уже була витрачена певна сума коштів на підготовку для проведення зазначених вище робіт, але між ним і ОСОБА_1 тривали розбіжності, тому сторони вирішили укласти ще одну розписку без встановлення строку щодо повернення грошових коштів. Зі змісту розписки від 07 червня 2017 року вбачається, що кошти отримані ним за проведення робіт з електрифікацію будинку та він повинен повернути їх до 15.06.201_ у повному обсязі, без зазначення кінцевої дати такого повернення. Тобто, у розписці відсутній кінцевий строк повернення грошових коштів, оскільки вкрай важко було порахувати витрачені кошти та розмір компенсації за його витрачений час на виконання цих робіт. Більш того, позивач ОСОБА_1 не відмовився від продовження проведення відповідних робіт та закінчення електрифікації будинку. Вказував, що оскільки виконання робіт потребувало значно більшого обсягу часу, написанням другої розписки він із позивачем фактично продовжили загальний строк позовної давності на той випадок, якщо проведення робіт затягнеться або не буде закінчено. Таким чином, ОСОБА_1 намагався убезпечити себе від пропуску строку звернення до суду за захистом, у випадку порушення його прав. Так, вони домовилися, що у разі не проведення електрифікації будинку, або у разі затримання виконання робіт на невизначені строки, ним особисто буде вписано у розписку число для встановлення строків повернення коштів. Натомість позивач ОСОБА_1 мав відшкодувати витрачені кошти на проведення електрифікації та компенсувати витрачений час на підготовку та здійснення відповідних робіт. Також посилався на те, що на час звернення ОСОБА_1 із позовною заявою до суду він виконав взяті на себе зобов`язання на тих домовленостях, що існували між сторонами щодо виконання робіт з електрифікації будинку. Просив суд у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кудрявцев О.М. у судовому засіданні позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю, з наведених вище підстав.

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Колдоба М.В. подав до суду відповідь на відзив, у якому, посилаючись на те, що висновки відповідача про те, що між сторонами виникли господарські правовідносини та відсутність підстав для стягнення суми заборгованості є необґрунтованими, оскільки сторони скористалися своїм правом заміни боргу, що виник із договірних відносин, позиковим зобов`язанням, що передбачено ст. 1053 ЦК України (новація боргу у позикове зобов`язання). Вважає, що текст розписки від 07 червня 2017 року підтверджує новацію боргу у позикове зобов`язання по електрифікації будинку та підтверджує наявність боргу у відповідача та його обов`язок повернути грошові кошти у строк до 15 червня 2017 року.

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 17 червня 2016 року відповідач ОСОБА_2 написав розписку, зі змісту якої видно, що він отримав кошти в розмірі 500000 грн., що еквівалентно 20000 доларів США, на виконання робіт з електрифікації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , від приватної особи ОСОБА_1

07 червня 2017 року відповідач ОСОБА_2 написав ще одну розписку, із тексту якої вбачається, що він зобов`язується повернути кошти ОСОБА_1 у розмірі 540000 грн., що еквівалентно 20000 доларів США, які отримував за електрифікацію ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та не виконав. Кошти зобов`язується повернути до 15.06.201_ у повному обсязі.

Повної дати року щодо строку повернення грошових коштів ця розписка від 07 червня 2017 року не містить.

20 лютого 2019 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 претензію з вимогою протягом семи днів з моменту отримання цієї вимоги виконати своє зобов`язання передбачене розпискою від 07 червня 2017 року та повернути йому грошові кошти в розмірі 540000 грн., що є еквівалентом 20000 доларів США.

Відповідач ОСОБА_2 дану претензію не отримав та вона повернулася позивачеві ОСОБА_1 із відміткою Укрпошти за закінченням встановленого строку зберігання.

Позивач ОСОБА_1 , вважаючи, що порушено його право, посилаючись на ст. ст. 526, 530, ч. 1 ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 540000 грн. за написаними останнім 17 червня 2016 року та 07 червня 2017 року двома розписками.

Відповідач ОСОБА_2 у письмових поясненнях не заперечував факту написання ним вказаних двох розписок, однак заперечував факт отримання ним саме у борг будь-яких коштів, вказуючи на те, що отримані ним від позивача ОСОБА_1 грошові кошти є завдатком за виконання робіт по електрифікації будинку у АДРЕСА_1 , які станом на день подання ОСОБА_1 до суду цього позову уже виконанні.

За змістом ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема, договори та інші правочини.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 910/9525/19 зазначив, що у випадку виникнення між сторонами договірних правовідносин визначальною в даному контексті є оцінка договору, який згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України є підставою виникнення у сторін певного обсягу прав та обов`язків. Відтак у разі обґрунтування заявленого позову посиланням на договірні відносини сторін, розглядаючи спір, суд перш за все має встановити правову природу договору з урахуванням якої визначається зміст спірних правовідносин та їх нормативне регулювання з наступним встановленням обсягу прав та обов`язків сторін, змісту зобов`язання. Отже, визначення правової природи договору, як правочину, нерозривно пов`язано з оцінкою дій сторін, направлених на набуття (зміну, припинення) ними певних прав та обов`язків. Досліджуючи дійсні правовідносини сторін суди повинні проаналізувати його правову природу (суть умов договору) та ті дії, які сторони мали вчинити або вчинили на виконання зобов`язань, їх відповідність умовам договором.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, вважає вказані грошові кошти заборгованістю за розпискою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ним і відповідачем була домовленість про виконання робіт з електрифікації будинку, із посиланнями на загальні норми, які регулюють договірні відносини. При цьому, стороною позивача у відповіді на відзив зазначено, що у виниклих правовідносинах відбулася новація боргу у позикове зобов`язання, текст розписки від 07 червня 2017 року підтверджує новацію боргу у позикове зобов`язання по електрифікації будинку та підтверджує наявність суми боргу у відповідача ОСОБА_2 та його обов`язок повернути позивачу грошові кошти у строк до 15 червня 2017 року.

Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову, вказував на відсутність будь-якої заборгованості, посилаючись на те, що кошти, про які зазначено у розписках, передані йому як завдаток для виконання робіт по електрифікації будинку та які він зобов`язувався повернути лише за умови невиконання цих робіт, підтвердженням чого є відсутність кінцевої дати (року) повернення коштів. Оскільки ОСОБА_1 намагався убезпечити себе від пропуску строку звернення до суду для захисту порушеного права, у разі такого порушення, він (відповідач) зобов`язувався вписати дату (рік) повернення цих грошових коштів у розписку від 07 червня 2017 року, тому у ній відсутня дата (рік) повернення грошових коштів. Крім того, вказував на те, що обумовлені сторонами роботи по електрифікації будинку позивача на момент звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом уже виконані.

Досліджуючи дійсні правовідносини сторін, проаналізувавши правову природу розписок від 17 червня 2016 року та від 07 червня 2017 року, зміст і суть умов цих розписок та дії, які сторони мали вчинити або вчинили на виконання зобов`язань, їх відповідність умовам цих розписок, суд дійшов наступник висновків.

Зі змісту наданих позивачем ОСОБА_1 суду копій двох розписок від 17 червня 2016 року та від 07 червня 2017 року видно, що за своєю правовою природою укладені розписки свідчать про те, що між сторонами виникли відносини з виконання певних робіт.

Сторони не заперечували того, що між ними існували домовленості щодо виконання робіт з електрифікації жилого будинку позивача ОСОБА_1 та останній передав відповідачу ОСОБА_2 для виконання вказаних робіт грошові кошти в розмірі 500000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

У ст. ст. 3, 6, 202, 203, 207, 626, 627, 628 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема: поняття і зміст договору; свобода договору; закріплені загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ст. ст. 626, 627 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У ст. 639 ЦК України встановлені загальні правила щодо форми договору, зокрема, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Всупереч зазначеним вище нормам, розписки від 17 червня 2016 року та від 07 червня 2017 року, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, не містять у собі вичерпного змісту самого правочину (всіх його істотних умов), а саме: які саме роботи мав виконати відповідач та в який строк, що як наслідок не зазначено, у який строк у разі невиконання відповідачем робіт він здійснює повернення грошових коштів позивачу, оскільки розписка від 07 червня 2017 року кінцевої дати (року) повернення суми грошових коштів не містить. Ці дві розписки є лише доказом передачі позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 500000 грн., що на момент передачі еквівалентно 20000 доларів США, за виконання робіт з електрифікації будинку позивача, однак дані розписки не визначають всіх істотних умов правочину (договору).

Враховуючи наведене вище, суд вважає, що укладенні сторонами 17 червня 2016 року та 07 червня 2017 року ці дві розписки не можуть свідчити про наявність боргових зобов`язань відповідача ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 .

Щодо доводів сторони позивача у відповіді на відзив, що між сторонами відбулася новація боргу у позикове зобов`язання, суд зазначає наступне.

За змістом ч. 2 ст. 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Згідно із ч. 4 ст. 604 ЦК України новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором, крім випадків, коли первісне зобов`язання змінене планом санації або реструктуризації згідно з Кодексом України з процедур банкрутства і заставодержатель проголосував проти такого плану.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 виклала правовий висновок та роз`яснила щодо застосування наведених норм матеріального права та зазначила, що новація це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода сторін про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім і оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити у договорі.

У вказаній вище постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 565/12/19.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18 роз`яснив, що зі змісту ст. 604 ЦК України випливає, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); є двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання. Деякі із зазначених ознак новації одночасно є умовами її вчинення.

До умов новації згідно із вимогами закону віднесено такі: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а домовленість про новацію, про яку йдеться у ч. 2 ст. 604 ЦК України, це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково згадати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а діятиме поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання матиме наслідком недійсність і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим.

Отже, новація це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.

Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає, що у виниклих правовідносинах між сторонами правочин від 07 червня 2017 року не містить умов, коли первинне зобов`язання замінюється новим, так само як і немає положень про наміри сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче зобов`язання.

Зі змісту розписки від 07 червня 2017 року, написаної відповідачем ОСОБА_2 , вбачається, що її слід розглядати у нерозривному зв`язку з першою розпискою від 17 червня 2016 року, а не як самостійний правочин, оскільки мова не йде про інші правовідносини (боргові, відносини позики, виконання інших робіт), а лише про зміну умов першого правочину. При цьому, слід звернути увагу, що у цій розписці повністю не зазначена дата (рік) повернення відповідачем грошових коштів, відсутня вказівка на розірвання/припинення першого правочину. Зазначення у даній розписці ОСОБА_2 про те, що він не виконав роботи, без зазначення дати такого невиконання і як наслідок повернення ним грошових коштів, також без зазначення дати (року) їх повернення, не виключали здійснення відповідачем ОСОБА_2 електрифікації будинку позивача ОСОБА_1 після 07 червня 2017 року.

Зміст наведених вище правочинів свідчить про зміну окремих умов цивільно-правових відносин без зміни правової природи зобов`язання, що не дає суду підстав дійти висновку про те, що у правовідносинах сторін відбулася новація. Викладені обставини не можуть вважатися належною підставою для припинення первісного зобов`язання.

Враховуючи наведене вище, суд відхиляє доводи сторони позивача, що між сторонами відбулася новація.

Будь-якого іншого обґрунтування для встановлення природи виникнення зобов`язань між сторонами, позовна заява та відповідь на відзив не містять, стороною позивача доказів цього суду теж не надано.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 роз`яснив, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільному процесі.

Враховуючи наведене, сутність принципу змагальності, саме позивач ОСОБА_1 , як особа, яка стверджує про порушення відповідачем ОСОБА_2 зобов`язань за розпискою, мав довести ту обставину, на яку посилається в обґрунтування заявлених ним позовних вимог порушення умов укладеного між сторонами правочину.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів на підтвердження того, що у погоджені між ним і відповідачем ОСОБА_2 строки, останній не виконав взятих на себе зобов`язань по виконанню робіт щодо електрифікації житлового будинку, яка є головною та основною умовою повернення ОСОБА_2 грошових коштів, враховуючи відсутність у розписці від 07 червня 2017 року дати (року) їх повернення.

Сторони спору, керуючись принципом свободи договору, на власний розсуд врегулювали умови укладеного ними правочину у виді двох розписок.

При цьому суд зауважує, що, приймаючи таку розписку без зазначення дати повернення грошових коштів від ОСОБА_2 та фактично укладаючи договір виконання робіт, позивач визначив умови цього правочину на власний розсуд й погоджувався на ці умови та мав розуміти наслідки погодження ним саме таких умов договору.

У сторони позивача, за час розгляду справи в суді об`єктивно була можливість надати суду письмові докази та пояснення щодо умов укладеного між сторонами правочину та дійсних обставин по електрифікації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , чого позивачем ОСОБА_1 не було зроблено.

Позиція сторони відповідача полягає у тому, що роботи з електрифікації зазначеного житлового будинку він виконував протягом тривалого часу, з підстав, які не залежали від нього, оскільки підключення будинку до електромережі залежало здебільшого від ПрАТ ДТЕК Київські регіональні електромережі, як електропередавальної організації та виконало ці роботи.

На підтвердження виконання робіт по електрифікації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , стороною відповідача надано лист ПрАТ ДТЕК Київські регіональні електромережі від 23 січня 2023 року за вих. № 08/100/1224, зі змісту якого вбачається, що зазначений житловий будинок підключено до електромережі згідно із договором про нестандартне приєднання до електричних мереж системи розподілу від 12 листопада 2019 року, тобто після звернення позивача до суду з цим позовом.

Жодних доказів того, що вказане підключення здійснено не ОСОБА_2 , а іншими особами, позивачем до матеріалів справи не додано. Тобто, позивачем на момент вирішення справи не надано жодного доказу про існування у нього об`єктивного порушеного права, яке полягає у невиконанні (неналежному виконанні) відповідачем ОСОБА_2 свого обов`язку по електрифікації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тому, відповідно, відсутнє й право на поновлення такого порушеного права судом, шляхом стягнення з відповідача грошових коштів за невиконання ним робіт.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надало суду доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог, тому його позов про стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76, 81, 89, 259, 263 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І. М.