Провадження № 2/756/217/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2023 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Яценко Н.О.

за участю секретаря Євтушик В.І

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, поділ майна , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач в жовтні 2020 року звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову вказує, що 15 червня 2002 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб Мелітопольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, актовий запис № 372.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2010 року шлюб розірвано.

В період перебування у зареєстрованому шлюбі народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу з відповідачем, починаючи з липня 2010 року разом з донькою проживали в належній їй квартирі на підставі договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

16.06.2012 року уклала шлюб з іншим чоловіком ОСОБА_6 . В грудні 2012 року шлюбні відносини з ОСОБА_6 були фактично припинено і рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28.11.2013 року шлюб розірвано.

Після припинення цих шлюбних відносин разом з відповідачем прийняли рішення про поновлення сімейних стосунків і з серпня 2013 року знову почали проживати разом однією сім`єю.

В період спільного проживання однією сім`єю, а саме в липні 2014 року, разом з відповідачем придбали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , здійснили в ньому капітальні ремонтні роботи, провели газопостачання і переїхали з січня 2015 року проживати в цей будинок .

15.08.2015 року з відповідачем знову зареєстрували шлюб.

В подальшому народилася дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В теперішній час сімейні стосунки з відповідачем припинено і в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Разом з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 15.06.2002 по 30.07.2010 та в період з 15.08.2015 по теперішній час.

І хоча з відповідачем в період з серпня 2013 року по 15.08.2015 року проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак до 28.11.2013 року перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим період з серпня 2013 року по 28.11.2013 року позбавлена можливості зазначити як період проживання однією сім`єю з відповідачем. З урахуванням цих обставин, вважає необхідним вказувати, що з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 28.11.2013 року по 15.08.2015 рік.

Весь час спільного проживання з відповідачем мали спільний бюджет, разом вирішували усі питання життя сім`ї, між ними були розділені сімейні обов`язки, були пов`язані спільним побутом, разом їздили на відпочинок, також спільно піклувалися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї та почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Крім того, однаковою мірою дбали про матеріальне забезпечення сім`ї, підтримували один одного як морально, так і матеріально, за спільні гроші придбавали продукти харчування, одяг, предмети побуту та обстановки.Укладати шлюб на той час з відповідачем не бажали.

За період спільного проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства разом з відповідачем придбали за спільний кошт: квартиру за адресою: АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 05.11.2013 року, вартістю 760 000 грн., право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_8 ; квартиру за адресою АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 22.11.2013 року, вартістю 780 000 грн., право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_8 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.12.2013 року , вартістю 290 000 грн., право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_8 ; житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.2014 року, вартістю 502 000 грн., право власності зареєстровано за відповідачем

ОСОБА_4 період перебування з відповідачем в зареєстрованому шлюбі придбали: квартиру за адресою АДРЕСА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.06.2017 року, вартістю 790 000 гривень, право власності зареєстровано за ОСОБА_8 , квартиру за адресою АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав та додаткової угоди № 1 від 13.02.2018 року, вартістю 534 000 грн., право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_8 , квартиру за адресою АДРЕСА_8 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав та додаткової угоди № 1 від 13.02.2018 року, вартістю 542 000 грн., право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_8

04.07.2017 року за договором купівлі-продажу квартири продала належну на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування квартири нерухомість за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.2.3 цього договору купівлі-продажу квартири ринкова вартість об`єкта нерухомості становила 224 133 грн.

Отримані за договором купівлі-продажу квартири грошові кошти в сумі 224133 грн. передала відповідачу для внесення пайових внесків за договором купівлі-продажу майнових прав, за яким в подальшому було придбано квартиру за адресою АДРЕСА_8 .

Зазначену грошову суму передала відповідачу одразу після продажу належної нерухомості і не контролювала відповідача коли він вносив її гроші в рахунок придбання нерухомого майна, оскільки повністю довіряла йому.

Вже на стадії підготовки документів для складання позову стало відомо, що відповідач уклав договір купівлі-продажу майнових прав від 13.02.2018 року, тобто через сім місяців після отримання від неї грошових коштів. Вважає, що відповідач таким чином намагався уникнути доведення нею права особистої приватної власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_8 .

Згідно п.3.1 договору купівлі-продажу від 13.02.2018 року вартість майнових прав на квартиру складає 664 598 грн.

З урахуванням вартості проданої нею нерухомості, вважає, що 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_8 належить їй відповідно до ст.57 СК України на праві особистої власності, а інші 2/3 частини квартири підлягають поділу між нею та відповідачем.

Зазначає, що з відповідачем за час сумісного проживання однією сім`ю в період з серпня 2013 року по 14.08.2015 року придбали нерухоме майно, яке підлягає поділу.

Посилаючись на ст.ст. 60, 61, 63, 70, 71, 74 СК України просить суд встановити факт спільного проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 28.11.2013 року по 14 серпня 2015 року.

Поділити майно, набуте під час спільного сумісного проживання однією сім`єю , виділивши їй у власність частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 ; частину квартири за адресою АДРЕСА_4 ; частину квартири за адресою АДРЕСА_5 ; частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , залишивши у власності відповідача по частини вказаної нерухомості; визнати за нею право особистої приватної власності на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_8 .

Поділити майно, набуте у зареєстрованому шлюбі, виділивши у власність позивачки частину квартири за адресою АДРЕСА_6 ; частину квартири за адресою АДРЕСА_7 ; 1/3 частину квартири за адресою АДРЕСА_9 , залишивши у власності відповідача по частини квартири за адресою: АДРЕСА_6 ; АДРЕСА_7 ; 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_8 . Стягнути з відповідача на користь позивача понесені по справі судові витрати, що складаються з судового збору.

Протоколом автоматизованого розподілу судовох справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О.

Ухвалою від 13.10.2020 року по справі відкрито провадження та розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні.

Ухвалою від 13.10.2020 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову.

Від відповідача надійшов відзив на позов в якому відповідач підтвердив факт перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачкою з 15.06.2002 по 30.07.2010, а також з 15.08.2015 по ІНФОРМАЦІЯ_3 спільних доньок ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Після розірвання першого шлюбу із відповідачем позивачка 16.06.2012 року оформила новий шлюб із ОСОБА_6 . Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28.11.2013 року даний шлюбу було розірвано. Рішення набрало законної сили 09 грудня 2013 року. Датою припинення шлюбу є 09.12.2013 року, а квартири ОСОБА_4 придбано 05.11.2013 року - АДРЕСА_3 , 22.11.2013 року - АДРЕСА_4 , 07.12.2013 - АДРЕСА_5 . Тобто, на час придбання відповідачем вказаних квартир позивачка перебувала у іншому шлюбі.

Також відповідач не погоджується з твердженнями позивачки про проживання однією сім`єю із відповідачем із серпня 2013 року за адресою: АДРЕСА_10 .

Зазначає, що відповідач не міг проживати із позивачкою однією сім`єю, оскільки після розірвання шлюбу і до 08 місяця 2014 року в нього були відносини з іншою жінкою. Вони періодично зустрічалися у квартирі відповідача, планували створити сім`ю. Згодом відповідач вирішив повернутися до колишньої сім`ї, оскільки дбав про інтереси своєї доньки.

Позивачка стверджує, що разом з відповідачем придбала у липні 2014 році житловий будинок за адресою : АДРЕСА_2 , проте відповідач заперечує дану обставину.

Сторони почали налагоджувати стосунки, а також проживати разом в квартирі за адресою АДРЕСА_10 лише у серпні 2014 коли відповідач вже придбав будинок. Довідкою від 29.09.2020 року позивачка лише підтверджує, що дійсно сторони стали проживати разом у будинку з 01.01.2015 року, що відповідач не заперечує.

Сторони по справі почали намагатися проживати разом лише з серпня 2014 року, коли відповідач вже придбав житловий будинок у АДРЕСА_2 та робив у ньому ремонт.

Усі придбання нерухомості до реєстрації шлюбу 15.08.2015 відповідач робив за свої особисті кошти. Позивачка увесь час ніде не працювала та доходу не отримувала.

ОСОБА_4 працював переважно в Молдавії та російській федерації, що підтверджує копією «Вида на жительство» та інформацією про перетинання кордону.

Саме на особисті кошти ОСОБА_4 було придбано усе майно до шлюбу від 15.08.2015 року, яке намагається поділити позивачка.

У період 2009 по 2020 роки відповідач вибув на ПМЖ до Молдови. До України приїздив інколи, а також дуже часто виїзджав на роботу до російської федерації.

Також відповідач заперечує передачу позивачкою грошей йому для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_8 .

Відповідач просить суд визнати за позивачкою право спільної сумісної власності подружжя на набуте у зареєстрованому шлюбі майно, а саме: частину квартири АДРЕСА_11 ; частину квартири АДРЕСА_12 ; частину квартири АДРЕСА_13 , залишивши у власності відповідача інші частини зазначеного майна. Визнати за відповідачем право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_14 ; квартиру АДРЕСА_15 ; будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Зняти арешт з майна накладеного ухвалою про забезпечення позову від 13 жовтня 2020 року.

25.03.2021 року по справі закрито підготовче провадження та розгляд справи призначено по суті.

В судовому засіданні 07.07.2021 року позивач та в подальшому в судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримували, з обставин викладених в позові та просили суд позов задовольнити.

В судовому засіданні 07.07.2021 року відповідач та в подальшому в судових засіданнях представник відповідача позовні вимоги визнавали частково. Просили постановити рішення з урахуванням поданого відзиву.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України, які кореспондуються з вимогами ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що 15 червня 2002 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб Мелітопольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, актовий запис № 372.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2010 року шлюб розірвано. (а.с.17)

В період перебування у зареєстрованому шлюбі народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.18)

16.06.2012 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_6 , який рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28.11.2013 року розірвано. Рішення набрало законної сили 09.12.2013 року. (а.с.19)

Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 315 ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Як убачається з матеріалів справи відповідач придбав 05.11.2013 року кв. АДРЕСА_16 , 22.11.2013 року квартиру АДРЕСА_14 , 07.12.2013 року кв. АДРЕСА_15 (а.с.208-216 т.1), проте датою припинення шлюбних відносин ОСОБА_15 та ОСОБА_6 є 09.12.2013 року, а тому вказані об`єкти нерухомості придбані відповідачем в період коли позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, а тому суд відмовляє у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю саме з 28.11.2013 року до дати розірвання шлюбу та їх розподіл між Чеботарьовими.

Також, як убачається з матеріалів справи відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Чудською О.О. 23.07.2014 року ОСОБА_4 придбав будинок АДРЕСА_17 .

Позивач суду доводить, що вказаний будинок сторонами придбано в період спільного проживання з відповідачем. Вказані обставини позивач доводить поясненнями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Відповідач в свою чергу на спростування доводів позивача надав суду письмові пояснення свідків ОСОБА_16 ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , відібрані адвокатом Видюк Д.В., відповідно до ст.20 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

В якості доказу проживання однією сім`єю з відповідачем у період з серпня 2013 року по 01.01.2015 року позивач надає довідку від 27.08.2020 року за підписом уповноваженої особи будинком ОСОБА_22 (а.с.20 т.1)

Відповідач надає довідку за підписом тієї ж самої особи ОСОБА_22 про проживання відповідача з позивачкою у період з 08.2014 по 08.2015 року. (а.с.115 т.1) Тобто суду надані письмові докази, які протирічать один одному.

При цьому з копії паспорта позивача убачається, що у б. АДРЕСА_2 місце проживання позивача зареєстровано лише 25.06.2015 року. (а.с.13 т.1)

Суд вважає, що пояснення свідків зі сторони позивача та декілька спільних фотографій ОСОБА_4 з ОСОБА_3 не є достатніми доказами для встановлення судом спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 10.12.2013 року до серпня 2014 року, оскільки у суду відсутні належні та достатні докази для встановлення спільного проживання сторін у вказаний період.

За відсутності підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 10.12.2013 року по серпень 2014 року, відповідно відсутні і підстави, передбачені ст.74 СК України вважати будинок АДРЕСА_2 таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю , але не перебувають у шлюбі між собою.

В судовому засіданні відповідач не заперечував факт спільного проживання без реєстрації шлюбу з позивачкою починаючи з серпня 2014 року до 14 серпня 2015 року, а тому з урахуванням обставин, що визнані відповідачем (ч.1 ст.82 ЦПК України) суд встановлює факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з серпня 2014 року до 14 серпня 2015 року.

15.08.2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_23 повторно зареєстрували шлюб. (а.с.22), який розірвано рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 30.09.2020 року (а.с.192 т.1)

ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_10 . (а.с.23 т.1).

В період шлюбу подружжям ОСОБА_3 придбано квартиру АДРЕСА_11 ; квартиру АДРЕСА_12 ; квартиру АДРЕСА_13 , вказані об`єкти нерухомості зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 . Відповідач не заперечував, що ці квартири є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п. 23 постанови Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Позивач просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_13 , з посиланням на те, що 04.07.2017 року отримані кошти від реалізації квартири АДРЕСА_18 в сумі 224 133 грн. вона передала відповідачу на придбання спірної квартири, проте відповідач заперечував вказану обставину.

Як убачається з матеріалів справи позивач продала належну їй квартиру 04.07.2017 р., а договір купівлі-майнових прав квартири АДРЕСА_13 укладено лише 13.02.2018 року, а отже суду не надано належних доказів, що отримані від реалізації квартири кошти в м.Метілополі були витрачені саме на придбання кв. АДРЕСА_13 , а тому суд відмовляє у визнанні за позивачкою права особистої приватної власності на 1/3 частку зазначеної квартири. Оскільки доказів стосовно придбання майна лише за кошти кого-небудь з подружжя суду не надано, тому презюмується, що вказане майно придбано за їх спільні кошти, у зв`язку з чим є спільно набутим майном подружжя ОСОБА_3 і в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_3 слід визнати право власності, як за позивачем так і за відповідачем (за кожним) по частині квартири АДРЕСА_11 ; на частину квартири АДРЕСА_12 ; на частину квартири АДРЕСА_13 , задовольнивши позов частково.

В задоволенні решти вимог суд відмовляє.

Відповідно до ст.158 ЦПК України слід скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 13.10.2020 року.

Керуючись, ст. ст. 2, 4, 12,13,76-82,141, 158, 228, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, поділ майна- задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з серпня 2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В порядку поділу майна подружжя ОСОБА_3 визнати за ОСОБА_3 право власності на наступне майно: на частину квартири АДРЕСА_11 ; право власності на частину квартири АДРЕСА_12 ; право власності на частину квартири АДРЕСА_13 .

В порядку поділу майна подружжя ОСОБА_3 визнати за ОСОБА_4 право власності на наступне майно: на частину квартири АДРЕСА_11 ; право власності на частину квартири АДРЕСА_12 ; право власності на частину квартири АДРЕСА_13 .

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року, знявши арешт з наступного майна: з частини квартири АДРЕСА_16 ; частини квартири АДРЕСА_14 , частини квартири розташованої в АДРЕСА_5 ; частини житлового будинку за АДРЕСА_2 ; частини квартири АДРЕСА_11 ; частини квартири АДРЕСА_12 ; 1/3 частини квартири АДРЕСА_13 , що належать ОСОБА_4 .

Адреси сторін.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП - НОМЕР_1 ,місце реєстрації - АДРЕСА_2

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП - НОМЕР_2 , місце реєстрації - АДРЕСА_5

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 09.11.2023 року.

Суддя Н.О. Яценко