Номер провадження: 22-ц/813/329/23
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Кузьміч Г.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Данилюка Андрія Борисовича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Великорибальський психоневрологічний будинок-інтернат, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 вересня 1997 року її було визнано недієздатною, а розпорядженням виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів № 520 від 10 грудня 1997 року над нею було встановлено опіку та призначено опікуна ОСОБА_4 .

На момент визнання ОСОБА_1 недієздатною, остання була власником нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

08 серпня 2000 року рішенням Приморської районної адміністрації № 754 надано дозвіл ОСОБА_4 на проведення відчуження житла, яке належало недієздатній особі - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 за умови одночасного придбання на ім`я ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

10 серпня 2000 року гр. ОСОБА_6 , який мешкав за адресою АДРЕСА_3 подарував, а гр. ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Згодом ОСОБА_1 була поміщена у психіатричну лікарню, а її квартиру незаконним способом було відчужено на користь інших осіб, без дозволу компетентного органу.

29 вересня 2017 року Саратським районним судом Одеської області розглянуто справу про припинення повноважень опікуна над ОСОБА_1 , про що винесено відповідну ухвалу. Вказаним судовим рішенням призначено опікуном ОСОБА_1 адміністрацію Великорибальського психоневрологічного будинку - інтернат в особі директора.

21 грудня 2017 року Саратським районним судом Одеської області поновлено дієздатність ОСОБА_1 (т.2., а.с. 29-34).

Оскільки згідно інформаційної довідки власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 значиться ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого за № 377 від 16 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Штогріною О.І., позивачка звернулася до неї з цим позовом про витребування майна.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 27.06.2023 року на 14-30 год. позивач, її представник та треті особи в судове засідання не з`явились, про причини не явки не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Присутня в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не заперечувала проти розгляду апеляційної скарги поданої в інтересах позивача, зважаючи, що всі учасники, які не з`явилися в судове засідання, є в розумінні ЦПК України належним чином повідомленими і їхня неявка не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин відсутності позивача та третіх осіб судом апеляційної інстанції не встановлена, враховуючи, що апелянт реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, та наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що:

- положення частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України за встановлених обставин не підлягає застосуванню;

- позбавлення майна ОСОБА_2 в контексті даних правовідносин, буде для відповідачки надмірним тягарем, оскільки вона є добросовісним власником, яка користується спірним майном майже десять років, а також не має іншого житла;

- пропорційним способом відновлення порушених прав позивачки ОСОБА_1 може бути звернення з відповідним позовом про відшкодування збитків, а саме ринкової вартості спірної квартири, до ОСОБА_4 , а також до відповідних органів, які повинні були контролювати захист майна недієздатної особи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т.1., а.с. 133-134,152-153);

- рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 вересня 1997 року ОСОБА_1 , 1953 року народження визнано недієздатною (т.1., а.с. 7-8);

- розпорядженням виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів № 520 від 10 грудня 1997 року встановлено над ОСОБА_1 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 опіку та призначено опікуна - ОСОБА_4 (т.1., а.с. 9);

- на теперішній час, ОСОБА_1 перебуває у Великорибальському психоневрологічному будинку-інтернаті де і зареєстрована (т.1, а.с. 156);

- розпорядженням Приморської районної адміністрації № 754 від 08.08.2000 року було надано дозвіл ОСОБА_4 на проведення відчуження житла, яке належало недієздатній особі - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 за умови одночасного придбання на ім`я ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_2 (т.1., а.с. 10);

-10 серпня 2000 року ОСОБА_6 , який мешкав за адресою АДРЕСА_3 подарував, а гр. ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу у реєстрі за № 2242. Право власності на квартиру зареєстровано 27.09.2000 року (т.1., а.с. 11);

- розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради № 993р. від 20.09.2002 року було надано дозвіл ОСОБА_4 вчинити продаж квартири, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Пунктом 2 даного розпорядження було зобов`язано ОСОБА_4 подарувати ОСОБА_1 , 1953 р.н., частку житла не менше наявної, за адресою: АДРЕСА_4 . Опікуном на період укладення угоди дарування частки житла за адресою: АДРЕСА_4 на ім`я недієздатної ОСОБА_1 призначити ОСОБА_9 , якого призначити для підписання договору дарування від імені обдарованої ОСОБА_1 ..

Згідно п. 3 розпорядження зобов`язано ОСОБА_4 в строк до 01.11.2002 року надати в райадміністрацію договори дарування житла за вказаною адресою.

Пунктом 4 розпорядження було передбачено, що при зміні адреси придбаного житла та невиконання пунктів - розпорядження радміністрації по даному питанню вважати недійсним.

Відповідальність за порушення чинного законодавства щодо захисту житлових та майнових прав ОСОБА_1 та невиконання зобов`язання по даруванню житла, згідно п. 5 розпорядження покладено на ОСОБА_4 (т.1., а.с. 64);

- 24.09.2002 року, ОСОБА_4 , яка діяла як опікун недієздатної ОСОБА_1 на підставі розпорядження Ленінської районної адміністрації № 520 від 10.12.1997 року, яка діяла від імені та в інтересах недієздатної ОСОБА_1 на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради № 993р. від 20.09.2002 року уклала із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу. Відповідно до даного договору ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 купив трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 . Продаж було вчинено за 55 000 гривень. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Надоховською (т.1., а.с. 12-13);

- згідно з листом Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради від 27.09.2016 року № 01-05-8/970 вх. вбачається, що інформація щодо надання до райадміністрації копії договору дарування на ім`я ОСОБА_1 будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 відсутня (т.1, а.с. 110);

- листом від 24.10.2016 року Іллінська сільська Рада Біляївського району Одеської області повідомила суд, що згідно запису в погосподарській книзі № 2 за адресою: АДРЕСА_4 дані щодо зареєстрованого права власності на житловий будинок за ОСОБА_1 відсутні (т.1., а.с. 111);

- листом від 24.10.2016 року Іллінська сільська Рада Біляївського району Одеської області повідомила суд, що ОСОБА_4 була прописаною за адресою: АДРЕСА_4 , будинок належить на підставі купівлі-продажу від 18.10.2000р. ЛВН -4062-43, а також зазначено, що ОСОБА_1 була зареєстрована за даною адресою (т.1., а.с. 112-113);

- згідно з листом Іллінської сільської Ради Біляївського району Одеської області від 26.06.2019 року № 349/02-17 ОСОБА_1 не значилась власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , але була прописана (т. 2., а.с. 74);

- відповідно до договору купівлі-продажу від 16.04.2009 року, ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняла квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж було вчинено за 48723 гривні. Вищевказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І. у реєстрі за № 377 (т.1., а.с. 39-40);

- у вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , а також її син ОСОБА_5 (т.1., а.с. 120).

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать Закону.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 67 ЦК України опікун вчиняє правочин від імені та в інтересах підопічного.

Згідно п.4.2 Наказу Державного комітету України у справах сім`ї та молоді МОЗУ, МОУ, МПСПУ № 34/166/131/88 від 26.05.1999 року «Про затвердження правил опіки та піклування» (далі «Правил») опікуни мають право управляти майном підопічних на користь останніх.

Пунктом 4.7 «Правил» встановлено, що опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що вимагають нотаріального засвідчення та спеціальної реєстрації, про відмову від майнових прав, які належать підопічному, поділ майна, поділ, обмін та продаж житлової площі, а також видача письмових зобов`язань тощо.

Згідно п. 4.16 «Правил» органи опіки та піклування зобов`язані, а особа, стосовно якої припинено опіку (піклування), має право вимагати від опікуна або піклувальника відшкодування майнових збитків, завданих їй недобросовісним або недбалим виконанням опікунських обов`язків.

24.09.2002 року нотаріус Надоховська Т.О., на підставі наданих їй документів, у т.ч. розпорядження № 993 від 20.09.2002 року, посвідчила договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 (реєстраційний номер 1726 від 24.09.2002 року), відповідно до умов якого ОСОБА_4 від імені та в інтересах недієздатної ОСОБА_1 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_6 за 55 000 грн (п`ятдесят п`ять тисяч).

Встановивши дані обставини та вірно визначившись, що на час посвідчення даного договору була чинною Інструкція «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5 (в редакції від 08.07.2002р.) (далі «Інструкції»), суд першої інстанції виходячи зі змісту даної Інструкції, набув правильного висновку, що оскільки на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_4 від імені та в інтересах недієздатної ОСОБА_1 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_6 існував дозвіл органу опіки та піклування, то були наявні підстави для нотаріального посвідчення договору.

При таких обставинах, суд першої інстанції набув вірного висновку, що покупець ОСОБА_3 , а також наступний покупець ОСОБА_2 є добросовісними набувачами квартири АДРЕСА_6 .

Також суд першої інстанції вірно визначився з правовідносинами, які склалися між сторонами та нормами законодавства, які регулюють ці правовідносини.

Захист порушеного права особи, що вважає себе власником майна, яке було відчужене, можливо шляхом пред`явлення віндикаційного позову до набувача цього майна з підстав, передбачених ст. 387 та ст. 388 ЦК України.

Тобто, предмет "віндикаційного" позову становить вимога не володіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.).

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Витребування майна внаслідок віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, однак він набув право власності на майно добросовісно.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Дані обґрунтування суду першої інстанції узгоджуються з встановленими у справі обставинами і відповідають правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №916/2130/15, яка вірно застосована судом першої інстанції.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що у спірних взаємовідносинах необхідно виходити з того, що волевиявлення недієздатної особи реалізується через його законного опікуна за погодженням з органом опіки та піклування.

Встановивши, що на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, ОСОБА_4 була законним опікуном ОСОБА_1 , а також, що існував дозвіл органу опіки та піклування на відчуження майна, суд набув правильного висновку про неприйнятність доводів позивача, що майно було відчужено поза її волею.

Суд слушно зазначив, що:

- даний факт підтверджує, що ОСОБА_3 , як набувач не знав і не міг знати, що дана угода здійснюється не в інтересах недієздатної ОСОБА_1 ;

- ОСОБА_3 не був зобов`язаний перевіряти та контролювати виконання п.2 розпорядження № 993 від 20.09.2002р., щодо зобов`язання ОСОБА_4 подарувати ОСОБА_1 частку житла не менше наявної, за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала на праві власності ОСОБА_4 ;

- дані обов`язки безпосередньо покладались на ОСОБА_4 , як опікуна недієздатної ОСОБА_1 , а також на орган опіки та піклування;

- ОСОБА_4 не здійснила свій обов`язок щодо придбання ОСОБА_1 частку житла не менше наявної, за адресою: АДРЕСА_4 .

Крім того, в судовому засіданні судом було встановлено, що за даним фактом проводилось досудове розслідування та у провадженні Суворовського районного суду м.Одеси перебуває кримінальне провадження за №0000690 від 08.11.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України саме за даними фактами. На даний час, розгляд даного кримінального провадження не завершений.

Встановивши зазначені обставини та вірно застосувавши норми законодавства, які їх регулюють, суд першої інстанції обґрунтовано вважав про неможливість застосування положення частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, виходячи з того, що спірне майно:

- не було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння,

- не було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння,

- вибуло з володіння власника з їхньої волі, оскільки воля власника була реалізована через його законного опікуна за погодженням з органом опіки та піклування.

Також суд виходячи з встановлених обставин, вірно застосував положення Протоколу № 1 до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», який ратифіковано Законом N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97), а також практику Європейського суду з прав людини з питань законності, пропорційності та виправданості втручання у право на мирне володіння майном та набув обгрунтованого висновку, що позбавлення майна ОСОБА_2 в контексті даних правовідносин, буде для відповідачки надмірним тягарем, оскільки вона є добросовісним власником, яка користується спірним майном майже десять років, а також не має іншого житла.

При цьому суд вважав, що пропорційним способом відновлення порушених прав позивачки ОСОБА_1 є звернення з відповідним позовом про відшкодування збитків, а саме ринкової вартості спірної квартири, до ОСОБА_4 , а також до відповідних органів, які повинні були контролювати захист майна недієздатної особи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки встановлена недобросовісність дій опікуна та недобросовісність виконання органом опіки та піклування контрольних функцій щодо забезпечення недієздатної особи опікуном, який мав не лише дозвіл на продаж майна недієздатної особи (а відтак і волевиявлення на це), а й покладене зобов`язання подарувати недієздатній особі частку житла не менше наявної, за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала на праві власності ОСОБА_4 (опікуну), не є підставою для захисту прав недієздатної особи за рахунок витребування спірного майна від добросовісного набувача.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Данилюка Андрія Борисовича - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 30.06.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова