ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/3012/20 Номер провадження 22-ц/814/781/23Головуючий у 1-й інстанції Горбунова Я.М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Обідіна О.І.,

секретар Стеценко В.С.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Міщенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м.Харкова від 28 вересня 2021 року, постановлене суддею Горбуновою Я.М.,

у справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Селезньова Вікторія Федорівна, Павлівська сільська рада Богодухівського району Харківської області, Департамент реєстрації Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування записів про право власності на нерухоме майно, визнання спадщини відумерлою та витребування квартири з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

24.02.2020 Харківська міська рада звернулася в суд із указаним позовом у порядку статей 175, 184 ЦПК України. В обґрунтуванням підстав позову зазначає, що зі змісту листа СУ Національної поліції України ГУНП в Харківській області від 29.05.2019 №11964/119-24-2019 міській раді стало відомо про наявність кримінальних проваджень, кваліфікованих за ч.ч.3,4 ст.190 КК України, за фактами шахрайських заволодінь квартирами у м.Харкові та замахів на такі заволодіння у великих та особливо великих розмірах.

Під час досудового розслідування накладено арешт, у тому числі, на квартиру АДРЕСА_1 , яка повинна відійти у власність територіальної громади міста Харкова.

За інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.02.2020 №198877496 убачається наявність на теперішній час реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за фізичною особою ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2018р. №1667, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Селезньовою В.Ф.

Попереднім власником був ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2006, р.№395, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левченком В.Г., діяльність якого припинена у зв`язку зі смертю, а усі його документи вилучені та передані до державного нотаріального архіву.

За результатами пошуку за документами №155 «Приватний нотаріус Левченко Володимир Григорович» - у справі «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій. Том 1» за 2006 рік під р.№395 від 17.02.2006 запис про посвідчення договору купівлі-продажу квартири нотаріусом не проводився.

У відповідності зі статтею 215 ЦК України такий правочин є нікчемним через відсутність запису про його посвідчення нотаріусом. Відповідно, подальші договори є недійсними, оскільки ОСОБА_2 не був законним власником спірної квартири та не мав права її відчужувати, тому такий правочин суперечить положенням ст.ст.317, 319 та 656 ЦК України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживала у спірній квартирі та була її власником, а саме: - на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.12.1998 № НОМЕР_1 , виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду; - згідно свідоцтва про право на спадщину від 27.07.2005 р.№3-604, виданого Одинадцятою Харківською ДНК.

Через наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності на квартиру за фізичними особами, міська рада, як представницький орган територіальної громади м.Харкова, не може виконати свій обов`язок щодо визнання спадщини відумерлою після смерті ОСОБА_3 в порядку окремого провадження. Із підстав викладеного, з метою захисту порушеного права просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 30.10.2018 р.№1667, виданий та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Селезньовою В.Ф., за змістом якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис про право власності р.№28514214, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18.10.2018 Павлівською сільською радою Богодухівського району Харківської області в особі ОСОБА_4 ;

- скасувати запис про право власності р.№28657910, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30.10.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Селезньовою В.Ф.;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати нерухоме майно в комунальну власність територіальної громади міста Харкова;

- витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача в особі ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 28.09.2021 позовні вимоги Харківської міської ради задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 30.10.2018 р.№1667, виданий та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Селезньовою Вікторією Федорівною, за змістом якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 .

Скасовано запис про право власності р.№28514214, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18.10.2018 Павлівською сільською радою Богодухівського району Харківської області в особі ОСОБА_4 .

Скасовано запис про право власності р.№28657910, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30.10.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Селезньовою Вікторією Федорівною.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та передано нерухоме майно у комунальну власність територіальної громади міста Харкова.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача в особі ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради витрати, понесені за сплату судового збору в розмірі 8 408,00 грн.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем доведено належними доказами нікчемність договору купівлі-продажу від 17.02.2006 за р.№395, а отже відсутність у ОСОБА_2 права розпорядження спірним майном, зокрема, його відчуження згідно договору купівлі-продажу від 30.10.2018 р.№1667, який на підставі ст.215 ЦК України суд визнав недійсним, скасувавши реєстрацію речового права.

Установивши відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , яка була єдиним власником спірної квартири, районний суд визнав її відумерлою спадщиною та передав у комунальну власність територіальної громади м.Харкова, витребувавши від добросовісного набувача.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що у межах кримінального провадження №0000452 від 05.05.2018 встановлюються факти та обставини, на які позивач посилається як на докази у цій справі, зокрема, щодо нікчемності договору купівлі-продажу від 17.02.2006. Із цих підстав, вважаючи об`єктивно неможливим розгляд цієї справи до вирішення іншої справи (№0000452), ним було заявлено клопотання про її зупинення згідно п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України. Проте у задоволенні такого клопотання було безпідставно відмовлено, чим порушено норми процесуального закону, постановлено оскаржуване рішення на підставі недостовірних доказів.

Також зазначає, що у позовній заяві відсутня інформація про дійсну вартість нерухомого майна на час звернення в суд із позовом, який у відповідності до ч.1 ст.185 ЦПК України суд повинен був залишити без руху. Проте суд першої інстанції, погодившись із наявністю порушень, наведені норми ЦПК України неправильно не застосував.

Цитуючи положення статей 330, 338 ЦК України наголошує, що є добросовісним набувачем спірної квартири, витребування якої для нього має наслідком порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки становить індивідуальний та надмірний тягар.

Просить врахувати практику Європейського суду з прав людини у справах №7097/10 від 06.12.2011, №47724/07, №58677/11, №2920/13, №15320/13 від 17.11.2016, за змістом якої будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Зазначає, що у цій справі існувало, як мінімуму три рівня гарантій, визначених законодавством, перед тим як до нього перейшло право власності на спірну квартиру, а саме: Павловська сільська рада зареєструвала за відповідачем-2 право власності на спірну квартиру в період проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000452 від 05.05.2018; існував обов`язок нотаріуса при посвідченні договору переконатися, що перехід права власності на спірну квартиру від відповідача-1 до відповідача-2 стався згідно закону, як і під час прийняття рішення про реєстрацію речового.

При цьому, він, як добросовісний набувач, не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Зазначає, що згідно вимог статті 388 ЦК України право витребування майна від добросовісного набувача має лише його власник, яким на час звернення в суд із позовом міська рада не була.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 17.12.2021 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі; закінчено підготовчі дії та призначено до судового розгляду.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20.03.2023 прийнято указану справу до свого провадження та призначено до судового розгляду із повідомленням сторін.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Міщенко О.В. доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи у порядку ч.ч.6, 11 ст.128 ЦПК України, а тому за правилами ч.2 ст.372 цього Кодексу їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням 12 сесії Харківської міської Ради народних депутатів 1 скликання від 28 вересня 1992 року «Про комунальну власність міста» квартира АДРЕСА_1 , у складі житлового будинку зарахована до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова та передано в господарське віддання комунальному підприємству «Жилкомсервіс»./а.с.28 т.1/

Згідно з розпорядженням від 11 грудня 1998 року №40392 видано свідоцтва про право власності на житло за № НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 ./а.с.16 т.1/

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 . Спадкоємцем її майна за заповітом стала ОСОБА_3 . Спадкове майно, на яке 28 липня 2005 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом складається із частини двохкімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 ./а.с.17 т.1/

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17 лютого 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левченко В.Г., ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ./а.с.18 т.1/

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 , актовий запис про смерть №14091 від 25 вересня 2018 року./а.с.25 т.1/

30 жовтня 2018 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , про що укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Селезньовою В.Ф./а.с.19 т.1/

Харківський обласний державний нотаріальний архів листом від 04 квітня 2019 року №908/01-18 повідомив, що діяльність приватного нотаріуса Левченка В.Г. припинена у зв`язку зі смертю, усі його документи вилучені та передані до державного нотаріального архіву. За наявними в архіві даними, згідно з документами фонду №155 в справі «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій. Том 1» за 2006 рік під реєстровим №395 від 17 лютого 2006 року запис про посвідчення договору купівлі-продажу квартири нотаріусом не проводився./а.с.24 т.1/

24 липня 2019 року комісією у складі начальника дільниці №40 Босенко О.В., бухгалтера ОСОБА_6 , бухгалтера ОСОБА_7 складено акт обстеження квартири АДРЕСА_1 . При обстеженні встановлено, що за указаною адресою зареєстрована одна людина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована 12.03.1974 р. по дату складання акту; особовий рахунок відкрито на ОСОБА_1 на підставі ДКП №1667 від 30.10.2018р.; зі слів сусідів у даній квартирі ніхто не проживає./а.с.29, 30 т.1/

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 лютого 2020 року №198877496 убачається наявність на теперішній час реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2018 року №1667, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Селезньовою В.Ф., попереднім власником зазначено ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 лютого 2006 року №395./а.с.20-23 т.1/

За змістом листа СУ ГУНП в Харківській області від 29.05.2019 №11964/119-24-2019, Відділом розслідування особливо тяжких злочинів розслідуються кримінальні провадження №0000452, №00001126, №0001838, №0000866, №0000235, зареєстровані в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 05.05.2018, 03.10.2018, 08.05.2018, 12.04.2018 та 19.01.2016 відповідно до ч.ч.3,4 ст.190 КК України за фактами шахрайських заволодінь квартирами у м.Харкові та замахів на такі заволодіння у великих та особливо великих розмірах.

Так, під час досудового розслідування накладено арешт на квартири, які повинні відійти у власність територіальної громади міста Харкова, у зв`язку з тим, що власники квартири померли, а спадкоємці відсутні, у тому числі, щодо квартири АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 )./а.с.15 т.1/

Спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , яка на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , у Третій Харківській міській держнотконторі не заводилась, що підтверджується листом завідувача ДНК від 21.08.2020 №1000/01-16 та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину)./а.с.124-126 т.1/

Задовольняючи вимоги позову, районний суд виходив із того, що матеріалами справи підтверджено нікчемність договору купівлі-продажу від 17.02.2006 за р.№395, оскільки він не був посвідчений нотаріально, що суперечить вимогам ст.ст.203, 209, 639, 657 ЦК України. Відтак, покупець за таким договором не набув право власності на спірну квартиру, а тому не міг нею розпоряджатися, а тому укладений ним, як продавцем, договір купівлі-продажу від 30.10.2018 р.№1667 є недійсним через порушення вимог, додержання яких необхідно для чинності правочину, відповідно до положень ч.1 ст.203 ЦК України.

Суд визнав, що Харківська міська рада, інтереси якої порушуються таким правочином, правомірно звернулася до суду не тільки із вимогою про визнання правочину недійсним, але і з вимогою про визнання спірної квартири відмерлою спадщиною та передачу даного нерухомого майна в комунальну власність територіальної громади м.Харкова з підстав, передбачених ч.2 ст.335 ЦК України, та на умовах, що минуло більше року з часу відкриття спадщини, а саме, з 17.09.2019 р., коли настала смерть власника квартири.

Оскільки спірна квартира є власністю територіальної громади, міська рада, як її представницький орган, набула право вимагати витребування майна з володіння добросовісного набувача і в якого дане майно може бути витребувано, так як воно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками районного суду, оскільки вони ґрунтуються на повно з`ясованих фактичних обставинах справи та вірно застосованих нормах матеріального і процесуального права. При цьому апеляційний суд враховує наступне.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частин першої, четвертій статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом частин першої, другої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмові формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчуваного напису.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує нікчемність правочину (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі №916/3156/17, від 20.07.2022 у справі №923/196/20).

При цьому за змістом позиції Верховного Суду, сформованої у справі №607/15052/16ц від 08.11.2023 власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 ЦК України.

У справі, що переглядається, районний суд, установивши, що договір купівлі-продажу від 17.02.2006 за р.№395 не посвідчувався нотаріусом, що суперечить правовим положенням, викладеним у ст.ст.203, 209, 639 та 657 ЦК України, дійшов обґрунтованого та законного висновку щодо його нікчемності. Відтак, покупець за таким договором не набув право власності на спірну квартиру, а тому укладений ним, як продавцем, договір купівлі-продажу від 30.10.2018 р.№1667 є недійсним, тоді як реєстрація права власності на спірну квартиру суперечить вимогам закону. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано застосував практику касаційного суду.

Зокрема, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі №755/9555/18, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Районний суд, встановивши відсутність спадкоємців ОСОБА_3 як за заповітом, так і за законом, дійшов обґрунтованого висновку, що спадкове майно, яке залишилося після смерті останньої, є відумерлим та підлягає переходу у власність територіальної місцевої громади в особі Харківської міської ради.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з судовим рішенням, заперечення належності доказів, на підставі яких суд вірно встановив фактичні обставини справи та застосував відповідні норми права, що регулюють спірні правовідносини.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду ґрунтується на припущеннях, оскільки слідство по кримінальному провадженню №0000452 за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами шахрайським способом спірної квартири триває, вирок суду щодо винних осіб відсутній.

Правовими підставами позовних вимог про визнання правочину недійсним міською радою визначено, що продавець ОСОБА_2 не був законним власником спірної квартири та не мав права її відчужувати, тому оскаржуваний правочин суперечить положенням статей 317, 319 та 656 ЦК України та є недійсним.

Кримінальне провадження, яке триває, не впливає на правові наслідки, що склалися в розрізі цивільно-правових відносин щодо незаконного відчуження спірної нерухомості та його результати матимуть значення для осіб, які незаконно набули у власність спірне майно. Об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи (№0000452) судом апеляційної інстанції не встановлена, як і порушення норм процесуального закону при постановленні районним судом ухвали про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Посилання відповідача, що на час звернення в суд із позовом позовна заява не містила інформації про дійсну вартість нерухомого майна та підлягала залишенню без руху, колегія суддів до уваги не приймає. При цьому апеляційний суд враховує позицію Верховного Суду, сформовану у справі №185/7362/22 від 15.11.2023, за змістом якої не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тоді як можливі недоліки позовної заяви, як порушення норм процесуального права, у розумінні ч.3 ст.376 ЦПК України, не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції по суті спору.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми доказами є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Надані позивачем докази є належними доказами обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання договорів недійсними із застосуванням відповідних правових наслідків.

Не заслуговують на увагу та відхиляються колегією суддів доводи апеляційної скарги щодо добросовісності набуття у власність спірної квартири та заперечення настання негативних наслідків для добросовісного набувача при незаконному відчуженні квартири, оскільки такі наслідки передбачені законом (ст.ст.387, 388 ЦК України).

При цьому колегія суддів враховує, що останнім законним власником квартири була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і після смерті якої у встановленому законом порядку, це майно ніким не набуто у власність та, як стало відомо позивачу у 2019 році, зазначене майно є предметом незаконних дій осіб, якими право власності на законних підставах не набувалося та, відповідно, повноваження на розпорядження вказаним майном також були відсутні.

Отже, з урахуванням обставин даної справи, Харківська міська рада є особою, інтерес якої полягає у реалізації положень статті 1277 ЦК України та переходу спірної квартири у власність територіальної громади. Відтак, хоча Харківська міська рада і не є власником спірного майна до ухвалення судом рішення про визнання спадщини відумерлою, однак в силу закону на неї покладено обов`язок по захисту прав територіальної громади, що свідчить про наявність законного інтересу який полягає в тому, щоб майно, яке може бути визнане відумерлою спадщиною, не було незаконно виведено зі спадкової маси, оскільки від цього залежить подальша можливість переходу такого майна у власність територіальної громади.

Щодо посилань відповідача на те, що він є добросовісним набувачем квартири, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Отже, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Враховуючи фактичні обставини цієї справи та наведені вище принципи, які є складовими верховенства права, колегія суддів дійшла висновку, що витребування спірної квартири у добросовісного набувача ОСОБА_1 надасть змогу територіальній громаді м.Харкова у особі Харківської міської ради реалізувати свій законний інтерес. Це уможливить у подальшому на виконання повноважень та завдань територіальну громаду м.Харкова передати її в користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення. Зазначене свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересами відповідача, як особи, яка страждає від такого втручання, і яка не позбавлена можливості відновити своє право у спосіб звернення з вимогою про відшкодування збитків до особи, дії якої до них призвели, а тому втручанням у право власності відповідача ОСОБА_1 не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Крім того, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.11.2023 у справі №202/5154/21, за змістом якої задоволення позову в частині позовних вимог про визнання спадщини відумерлою має наслідком набуття права власності на спірне майно за територіальною громадою, що в свою чергу має наслідком витребування зазначеного майна від добросовісного набувача.

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 не містить. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Разом із цим, рішення суду першої інстанції слід змінити в частині розподілу судових витрат постановивши їх до стягнення з відповідачів на користь позивача по 4 204,00 грн. з кожного. У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376 п.п.3,4, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 28 вересня 2021 року в частині розподілу судових витрат змінити, стягнувши з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Харківської міської ради судовий збір по 4 204,00 грн. з кожного.

У іншій частині рішення Московського районного суду м.Харкова від 28 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.12.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.І. Обідіна