КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 листопада 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року та на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року про виправлення описки, ухвалені у складі судді ОСОБА_6 в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних дій посадової особи органу місцевого самоврядування,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути на свою користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку матеріальну шкоду та понесені витрати в сумі 638625,14 грн. та моральну шкоду 400000 грн.

Позов мотивував тим, що 19 червня 2017 року старшим інспектором УПП в м. Києві ОСОБА_4 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП серії БД № 100898 та направлений до Деснянського районного суду м. Києва. При зверненні до УПП в м. Києві зі скаргою на неправомірні дії інспектора щодо складання відносно нього протоколу отримав відповідь, в якій зазначено, що факт спливу строку, встановленого для притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 38 КУпАП, не є перешкодою у складанні протоколу про адміністративне правопорушення. Вважає таку позицію УПП в м. Києві необґрунтованою та неправомірною, оскільки за результатом розгляду його звернень листом ГУНП в м. Києві повідомлено, що відповідно до обліків Національної поліції фактів притягнення його до адміністративної відповідальності не виявлено, за результатами проведення досудового розслідування 26 квітня 2017 року кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Вказаний лист прямо вказує на протиправність дій інспектора, який грубо порушив вимоги закону, 19 червня 2017 року заочно склав протокол про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 12 грудня 2016 року, та направив його до суду.

Листом Деснянського УП ГУНП в м. Києві від 06 липня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено, що за результатами службової перевірки начальника відділення ОСОБА_2 та старшого слідчого ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Усі припущення, які старший інспектор ОСОБА_4 виклав у заповненому ним бланку протоколу, ґрунтуються на підставі кримінального провадження № 0015271, яке неправомірно з грубим порушенням чинного законодавства було порушено старшим слідчим ОСОБА_3, який також не був присутній на місці ДТП, а за наслідками службової перевірки у кримінальному провадженні старшого слідчого ОСОБА_3 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Однак на підставі протиправних дій старшого інспектора ОСОБА_4 було прийнято постанову Деснянського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року в справі № 754/8062/17, яка має ознаки неправосудності, а дії старшого інспектора ОСОБА_4 мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, 3 ст. 365 КК України.

Вказував, що в картці виклику екстреної медичної допомоги від 12 грудня 2016 року було зазначено про втрату свідомості ОСОБА_1 , а відтак відповідно до ст. 20 КУпАП він не підлягав адміністративній відповідальності, перебуваючи в стані неосудності.

Зазначав, що у протоколі старшим інспектором ОСОБА_4 у відсутності ОСОБА_1 та без його дозволу протиправно зазначено персональні дані про місце проживання, паспортні дані, вказано неправдиву інформацію про роз`яснення прав та обов`язків.

Вважав, що протиправні дії старшого інспектора ОСОБА_4 були спрямовані в інтересах та на користь іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди - колишнього правоохоронця ОСОБА_5 , який ввів в оману поліцейських, які прибули на місце дорожньо-транспортної пригоди, а згодом старшого слідчого ОСОБА_3, яким проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні, на підставі неправдивих показів ОСОБА_5 було незаконно здійснено тимчасове затримання транспортного засобу ОСОБА_1 , направлення його на спеціальний майданчик, де він був знищений, внаслідок чого позивач втратив свій єдиний транспортний засіб.

В подальшому рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року в справі № 753/11845/18 з нього на користь ОСОБА_5 стягнуто матеріальні збитки та моральну шкоду в розмірі 319312,57 грн., крім того, в порядку забезпечення позову накладено арешт на належну йому 1/3 частину квартири. Перебування квартири під арештом впродовж одного року та шести місяців без належних правових підстав є, на переконання позивача, порушенням його прав користування власним майном, гарантованих ст. 4 Конституції України та ст. 321 ЦК України.

Таким чином, неправомірними діями посадової особи органу державної влади - старшим інспектором ОСОБА_4 ОСОБА_1 завдано майнову та моральну шкоду.

Майнова шкода полягає в тому, що ОСОБА_1 буде змушений під тиском понести витрати на оплату на відшкодування витрат на 1/3 частину своєї квартири в сумі 319312,57 грн. за судовим рішенням, загальний розмір майнової шкоди відповідно до ч. 2 ст. 230, ч. 2 ст. 231 ЦК України, складає подвійний розмір цієї суми 638625,14 грн.

Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з вищевказаною протиправною поведінкою та діями працівника правоохоронного органу, а саме впродовж 3,5 років він страждав через невизначеність ситуації з результатом провадження та його фінансових наслідків, усвідомлюючи, що незаконний арешт 1/3 частини квартири та її можливий продаж могли завдати значної майнової шкоди. Знаючи про відсутність підстав для адміністративного провадження, він був змушений терпіти душевні страждання в зв`язку з незаконним арештом квартири нібито для забезпечення позову, а фактично для незаконного заволодіння майном та рейдерського захоплення квартири, вказану моральну шкоду він оцінює в 300000 грн. Впродовж цього ж часу він змушений був терпіти значне психічне напруження, що підтверджується значним погіршенням його здоров`я в період протиправної поведінки щодо нього та необхідності в подальшому проходження довготривалого лікування та придбання ліків, вказану моральну шкоду він оцінює в 60000 грн. Також моральна шкода полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, в період протиправної поведінки щодо себе він, будучи особою з інвалідністю ІІ групи, був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та звертатись з приводу порушення своїх прав до правоохоронних та судових органів, замість повсякденних занять і підтримання звичних соціальних зв`язків змушений був звертатись із заявами та скаргами щодо порушення права власності, вказану моральну шкоду він оцінює в 40000 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 05 липня 2023 року, в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, недійсність, фальшивість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що обидві (паперова та електронна) форми судового рішення є оригіналами, повинні бути ідентичними за змістом та мають однакову юридичну силу, проте в порушення ч. 8 ст. 259 ЦПК України рішення у паперовій письмовій формі викладено не тільки без електронного підпису, але також без власноручного підпису судді та не засвідчено відповідальною особою апарату суду, що свідчить про його недійсність, створює підстави для визнання юридичної нікчемності цього рішення, яке підлягає скасуванню.

Вказував, що судом не виконано обов`язок своєчасного надсилання електронного примірника судового рішення до Єдиного державного реєстру судових рішень, отже, керуючись ст. 57 Конституції України, п. 10 ч. 1 ст. 152 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень», вважав, що рішення від 05 липня 2023 року, яке не доведено до відома позивача у порядку, встановленому законом, є нечинним.

Вказував, що судом грубо порушено ч. 1 - 3 ст. 2 ЦПК України, ст. 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки не дотримано завдання цивільного судочинства та основних засад цивільного судочинства, не створено в справі такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків.

Вказував, що під час ухвалення рішення суд першої інстанції не вирішив жодне з питань відповідно до вимог процесуального закону, визначених ч. 1 ст. 264 ЦПК України, оскільки впродовж трьох років судом мало місце фальшування судовим розглядом справи № 760/13291/20, судом в порушення ч. 3, 5 ст. 4 ЦПК України не розглянуто справу по суті та позбавлено позивача права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Зазначав, що з грубим порушенням ч. 3 ст. 189 ЦПК України ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року з дня відкриття провадження підготовче засідання по справі призначено через 5 місяців на 24 листопада 2020 року, що пов`язано з незадовільною організацією судового процесу. Вказував, що справа неодноразово призначалась до розгляду, при цьому лише одне судове засідання не відбулось з об`єктивних причин 09 листопада 2022 року через відсутність електропостачання в суді, що викликає сумнів в неупередженості або необ`єктивності судді, якою безпідставно затягнуто розгляд його справи, і в протиправних діях та бездіяльності судді він вбачає ознаки дисциплінарного проступку.

Повідомляв про конфлікт інтересів у даній справі, пов`язаний з участю чоловіка судді ОСОБА_6 в дорожньо-транспортній пригоді 02 січня 2018 року в стані алкогольного сп`яніння.

Вказував, що 22 травня 2023 року ОСОБА_1 подано заяву про визнання недійсним повністю, пов`язаного з предметом позову протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 100898 від 19 червня 2017 року, який суперечить закону. Проте вказану заяву судом необґрунтовано не було розглянуто та ухвали за наслідками розгляду вказаної заяви постановлено не було, що викликає сумнів в неупередженості або об`єктивності суду.

Зазначав, що рішення суду є юридично нікчемним процесуальним документом, який не відповідає вимогам закону за формою та змістом, оскільки складений не уповноваженою на те особою та не засвідчений відповідно до вимог закону, з ознаками несанкціонованого втручання в роботу автоматизованої системи документообігу суду, а протиправні дії причетних до цієї злочинної схеми осіб були умисними.

Крім того, протиправне тимчасове затримання автомобіля та утримання його впродовж 40 днів без належних правових підстав є порушенням прав ОСОБА_1 на користування власним майном, гарантованих ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України.

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015, ст. 7, 257, 268, 277, 278, 279, 280 КУпАП, вказував, що заповнений невідомо ким бланк протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 100898 від 19 червня 2017 року на підставі матеріалів закритого кримінального провадження № 30015271 є нікчемним, підтвердженням чого є наданий до суду рапорт без дати за схожим підписом, однак іншого інспектора ОСОБА_10, в якому зазначено про пригоду, яка мала місце 12 лютого 2016 року. Порушення норм процесуального права інспекторами при складанні протоколу про адміністративне правопорушення зводить нанівець суть та завдання, покладені в основу адміністративної відповідальності. Протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки не є самостійним беззаперечним доказом, натомість пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, можуть бути доказом у справі про адміністративне правопорушення.

Зазначав, що на підставі неправдивих показів ОСОБА_5 за фактом дорожньо-транспортної пригоди 12 грудня 2016 року завдяки його тісним зв`язкам в правоохоронних та судових органах транспортний засіб ОСОБА_1 було незаконно затримано з порушенням порядку, встановленого ст. 167 - 175 КПК України, та направлено на спеціальний майданчик, де він був умисно знищений. В подальшому колишній правоохоронець ОСОБА_5 надалі продовжував вводити суд в оману з метою ухвалення незаконних і замовних судових рішень на свою користь. Так, постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року в справі № 753/11845/18 без жодних правових підстав, належних доказів за надуманими припущеннями незаконно накладено арешт на частину належної ОСОБА_1 квартири. Нікчемним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року реалізовано шахрайську та злочинну схему ОСОБА_5 з незаконного заволодіння його майном.

Вказував, що постанова Деснянського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року в справі № 754/8062/17, у якій суд посилається на неіснуючу норму закону, є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з грубим порушенням норм закону, на підставі нікчемних фальшивих письмових матеріалів справи, з невірним зазначенням часу, підстав та обставин дорожньо-транспортної пригоди 12 грудня 2016 року, за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Апеляційна скарга була ним подана 18 вересня 2017 року протягом десяти днів з дня отримання 12 вересня 2017 року копії рішення, з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, відсутність можливості протягом тривалого часу ознайомитись з матеріалами справи з вини суду має суттєве значення, тому відмова апеляційного суду в поновленні цього строку не є обґрунтованою. Отже, постанова апеляційного суду від 07 листопада 2017 року справі № 33/796/2543/2017 про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови від 04 вересня 2017 року по іншій справі № 754/8062/17 також є незаконною.

Вказував, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року в справі № 760/22267/17 фактично визнано протиправними дії старшого інспектора ОСОБА_4 щодо оформлення фальшивого та нікчемного протоколу про адміністративне правопорушення.

Зазначав про допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, оскільки суд не розглянув справу не тільки в підготовчому провадженні, але не розглянув справу по суті взагалі, наводив факти необґрунтованого зволікання судом у розгляді справи, яка неодноразово знімалася з розгляду, вказував, що не зміг отримати аудіо запис та протокол судового засідання від 05 липня 2023 року в зв`язку з їх відсутністю в справі.

Вказував про допущення порушення норм процесуального права судами в справах № 754/8062/17, № 33/796/2543/2017, вважав постанови в цих справах такими, що порушують принцип верховенства права та офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, є підставою для скасування судового рішення у зв`язку з нововиявленими та виключними обставинами, а тому такі судові рішення підлягають скасуванню.

Посилався на доктрину «плодів отруйного дерева», відповідно до якої, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

Вказував, що вищевикладене свідчить про те, що суди першої та апеляційної інстанції, припустились порушень норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які згідно ч. 1-3 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1-4 ст. 328, ч. 1 ст. 362 КАС України є підставою для скасування постанови Деснянського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року в справі № 754/8062/17 та постанови Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року в справі № 33/796/2643/2017 у зв`язку з нововиявленими та виключними обставинами та закриття провадження по справі № 754/8062/17 (провадження № 3/754/2949/17) відносно ОСОБА_1 про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП на підставі п. 3 ст. 247 КУпАП в зв`язку з неосудністю особи, яка вчинила протиправну дію або бездіяльність, а враховуючи вищенаведені аргументи та враховуючи відсутність будь-якого аналізу з боку суду апеляційної інстанції змісту апеляційної скарги, письмових пояснень позивача, що свідчать про грубе порушення судом норм КАС України, відсутність жодної відповіді з боку суду на його аргументи та наведення мотивів з боку суду свого ж рішення, вважав, що оскаржуване судове рішення в даній справі порушує його право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом.

Вважав, що рішення суду першої інстанції від 05 липня 2023 року ухвалено і справу розглянуто неповноважним складом суду, в ухваленні судового рішення брав участь суддя. якому було заявлено відвід, і підстави його відводу можуть бути визнані судом апеляційної інстанції обґрунтованими, оскільки апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою, як розгляд справи судом за відсутності учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі в справі, судове рішення не підписано будь-ким із суддів та підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні, суд взагалі не розглянув справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, а копію рішення від 05 липня 2023 року не підписано кваліфікованим електронним підписом автора судді ОСОБА_6 , що свідчить про її недійсність та юридичну нікчемність.

Не погоджуючись також з ухвалою суду першої інстанції про виправлення описки, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, недійсність, фальшивість ухвали, просив скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судовий розгляд справи № 760/13291/20 одразу розпочався з фальсифікації, оскільки юридично нікчемною ухвалою від 17 липня 2020 року постановлено виправити описки, допущені в ухвалі від 23 червня 2020 року, щодо єдиного унікального номеру справи.

Вказував, що юридично нікчемна ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року про виправлення описки ухвалена некомпетентним судом з порушенням правил предметної та суб`єктної юрисдикції, з порушенням норм матеріального та процесуального права, яка не відповідає вимогам закону як за формою, так і за змістом, постановлена з порушенням ч. 8 ст. 259 ЦПК України, ухвала у паперовій формі викладена без електронного підпису судді, а тому цей нікчемний документ без електронного підпису фактично не є актом судової влади України.

Зазначив, що за даними ЄДРСР 05 липня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва ухвалив виправити описку, допущену в рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних дій посадової особи органу державної влади. За даними ЄДРСР юридично нікчемну ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року по справі № 760/13291/20 надіслано судом 05 липня 2023 року, зареєстровано 06 липня 2023 року, оприлюднено 07 липня 2023 року, номер судового провадження 2/760/2670/23, отже за даними ЄДРСР датою цієї юридично нікчемної ухвали є 05 липня 2023 року.

Звертав увагу, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права тим, що взагалі не розглянув справу не тільки в підготовчому провадженні, але також не розглянув справу № 670/13291/20 по суті.

Наводив факти зволікання з судовим розглядом справи.

Вважав, що підтвердженням фальсифікації, недійсності та юридичної нікчемності судового засідання від 08 вересня 2022 року та 05 липня 2023 року є те, що в обліково-статистичній картці справи відсутній протокол та аудіозапис засідання за відповідні дати. Позивач не зміг отримати належним чином засвідчені копію протоколу та технічного запису судового засідання від 05 липня 2023 року, що є порушенням ч. 5 ст. 247 ЦПК України. Зазначене свідчить про відсутність протоколу і незастосування технічних засобів протоколу під час фіксування судового засідання від 05 липня 2023 року у випадку, коли воно є обов`язковим, що підтверджує незаконність ухвали, створює підстави для визнання юридичної нікчемності судового засідання від 05 липня 2023 року та визнання юридично нікчемною ухвали від 05 липня 2023 року.

Вказував, що в ухвалі зазначено завідомо неправдиву інформацію, а саме що сторони в судове засідання не викликалися, хоча позивач 05 липня 2023 року перебував у суді з метою участі в судовому засіданні, яке з вини суду фактично не відбулось та постановлено за відсутності позивача.

Вважав, що ухвалу постановлено та справу розглянуто неповноважним складом суду, в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, підстави його відводу можуть бути визнані судом апеляційної інстанції обґрунтованими, оскільки апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою, справу розглянуто судом за відсутності учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі в справі, судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні, а копію ухвали від 05 липня 2023 року не підписано кваліфікованим електронним підписом автора - судді ОСОБА_6, що свідчить про її недійсність та юридичну нікчемність.

Таким чином, суд першої інстанції припустився порушень норм матеріального та процесуального права, яке згідно з п. 1, 2, 3, 4 ч. 1, ч. 2, п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 376, п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з направленням справи на новий судовий розгляд.

Від Департаменту патрульної поліції надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року, в якому Департамент вказував, що вимоги і твердження апелянта є безпідставними, а рішення суду першої інстанції - обґрунтованим.

Зазначив, що закриття провадження № 0015217 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України не свідчить про те, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до постанови Деснянського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року в справі № 754/8062/17 зазначено про доведеність вини позивача в скоєному правопорушенні. При цьому суд постановив закрити провадження в справі відносно ОСОБА_1 в зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП. Протиправними (незаконними) дії інспектора щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 100898 не визнавались.

Вказував, що закриття провадження в справі в зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності не є реабілітуючою підставою, яка не спростовує факту наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Вказував, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року в зв`язку з тим, що дії щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення не створюють безпосередньо для позивача жодних юридичних прав та/чи обов`язків, спір щодо цих дій не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Таким чином, дії інспектора не були визнані протиправними щодо складання протоколу.

Зазначив, що складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та в силу вимог ст. 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, і правова позиція по даному питанню була висловлена Верховним Судом.

Наголошував, що КУпАП не встановлює граничного строку, протягом якого може бути складений протокол про адміністративне правопорушення.

Вказував, що інспектор не встановлює стану неосудності під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Зазначив, що арешт частини квартири позивача було здійснено в результаті звернення ОСОБА_5 до судових інстанцій, складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно позивача не має причинно-наслідкового зв`язку з накладенням арешту на квартиру позивача, оскільки здійснювалось в порядку заходу забезпечення позову.

Вказував, що суму, яку позивач повинен сплатити ОСОБА_5 на виконання рішення суду, ОСОБА_1 намагається прирівняти до матеріальних збитків та безпідставно застосовує вимоги ч. 2 ст. 230, ч. 2 ст. 231 ЦК України.

Посилався на відсутність документального підтвердження та обґрунтування заявленої суми моральної шкоди.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідають.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій посадової особи органу державної влади, суд першої інстанції виходив із недоведеності наявності збитків, протиправності поведінки відповідача та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно витягу з Єдиного реєстру досудового розслідування щодо кримінального провадження № 005271, 12 грудня 2016 року приблизно о 09:50 на а/д «пр. Броварський - с. Зазим`я» адміністративної території м. Києва, відбулось зіткнення автомобіля Toyota Rav4 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , та Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5 , який внаслідок вказаної ДТП отримав тілесні ушкодження. 26 квітня 2017 року провадження в справі закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а. с. 8 т. 2).

Інспектором відділу розшуку та опрацювання матеріалів ДТП УПП у м. Києві ОСОБА_10 складено рапорт на ім`я начальника УПП в м. Києві про те, що йому на виконання надійшли матеріали ДТП, яка мала місце 12 лютого 2016 року в м. Києві на пр. Броварський - с. Зазим`я, за участю автомобіля Toyota д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , в ході перевірки було встановлено, що в даній пригоді в діях водія ОСОБА_1 вбачається порушення ПДР України, п. 12.1, 10.1, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП; водію ОСОБА_1 на домашню адресу було направлено повідомлення про запрошення до УПП, на що він не зреагував, в телефонній бесіді ОСОБА_1 відмовився з`явитись в УПП в м. Києві. В повідомленні водія було проінформовано про складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення та роз`яснено ст. 256 КУпАП (а. с. 25 т. 2).

19 червня 2017 року старшим інспектором ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 100898 про те, що 12 грудня 2016 року о 09:50 на а/д пр. Броварський - с. Зазим`я в м. Києві ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Toyota д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечну швидкість для руху, не врахував дорожню обстановку, при зміні напрямку руху не переконався, що це буде безпечним, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Toyota д.н.з. НОМЕР_2 , водій ОСОБА_5 , що призвело до пошкодження даних транспортних засобів, чим порушено п. 12.1, 10.1, 2.3б. В графі пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення старшим інспектором ОСОБА_4 зазначено, що водій ОСОБА_1 на неодноразові запрошення до УПП в м. Києві не зреагував (а. с. 9 т. 1).

Згідно картки виклику екстреної медичної допомоги від 12 грудня 2016 року № 20843а, ОСОБА_1 встановлено попередній діагноз ЗЧМТ, струс головного мозку, закритий перелом ключиці зліва, закрита травма грудної клітки; зі слів оточуючих втрачав свідомість, наскільки - не знає (а. с. 17 т. 1).

12 грудня 2016 року інспектором патрульної служби МВС ОСОБА_8 складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, згідно якого здійснено огляд та тимчасове затримання транспортного засобу Toyota Rav4 д.н.з. НОМЕР_1 шляхом доставлення для зберігання на спеціальний майданчик в зв`язку з ДТП з потерпілими, доручення слідчого ОСОБА_7. Згідно опису зовнішнього вигляду транспортного засобу, пошкоджено передню частину автомобіля - передній бампер, решітка радіатора, кришка капота, передні праве та ліве крило (а. с. 19 т. 1).

Листом УПП у м. Києві ДПП НП України від 19 липня 2017 року на звернення ОСОБА_1 повідомлено, що факт сплину строку, встановленого для притягнення до адміністративної відповідальності ст. 38 КУпАП, не є перешкодою у складанні протоколу про адміністративне правопорушення, при цьому КУпАП не встановлює граничного строку, протягом якого може бути складений протокол про адміністративне правопорушення; з урахуванням викладеного, порушень вимог діючого законодавства в діях старшого інспектора ОСОБА_4 перевіркою встановлено не було (а. с. 10 т. 1).

Листом слідчого управління ГУНП у м. Києві від 31 травня 2017 року на звернення ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до обліків Національної поліції, фактів притягнення заявника до адміністративних правопорушень не виявлено, крім того, за результатами проведення досудового розслідування 26 квітня 2017 року кримінальне провадження № 0015271 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а. с. 11 т. 1).

Листом Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 07 червня 2017 року на заяву ОСОБА_1 повідомлено, що з приводу викладених у його заяві обставин керівництвом ГУНП у м. Києві проведено службову перевірку, за результатами якої начальника відділення ОСОБА_2 та старшого слідчого ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності (а. с. 12 т. 1).

Також встановлено, що постановою Деснянського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року в справі № 754/8062/17 встановлено вину ОСОБА_1 у скоєному правопорушенні на підставі протоколу про адміністративне правопорушення, схеми ДТП, протоколу огляду, пояснень, постанови від 26 квітня 2017 року, та закрито справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, оскільки витікли передбачені ст. 38 КпАП України строки накладення адміністративного стягнення після вчинення правопорушення (а. с. 13 т. 1).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року в справі № 754/8062/17, провадження 33/796/2543/2017 в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Деснянського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року відмовлено та повернуто апеляційну скаргу з додатками (а. с. 36 - 37 т. 2).

Крім того, судом встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року в справі № 753/11845/18 за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову по справі за його позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди у задоволенні заяви відмовлено (а. с. 20 - 21 т. 1).

Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року в справі № 753/11845/18 апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року скасовано та постановлено нове судове рішення, заяву позивача ОСОБА_5 задоволено частково. В порядку забезпечення позову накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , в задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову відмовлено (а. с. 22 - 27 т. 1).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року в справі № 753/11845/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 292334,57 грн. матеріальних збитків та 25000 грн. моральної шкоди, 1000 грн. витрат на проведення оцінки пошкодженого майна, 978 грн. витрат, понесених на евакуацію пошкодженого автомобіля, всього 319312,57 грн., в решті вимог відмовлено (а. с. 28 - 31 т. 1).

Постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року в справі № 753/11845/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року залишено без змін (а. с. 32 - 34 т. 1).

Також постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року в справі № 760/22267/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до старшого інспектора УПП у м. Києві ДПП ОСОБА_4, третя особа Департамент патрульної поліції про визнання протиправними дій щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року скасовано, провадження в справі закрито, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Апеляційний суд виходив із того, що дії щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення не створюють безпосередньо для позивача жодних юридичних прав та/чи обов`язків, тому спір щодо цих дій не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (а. с. 68 - 69 т. 1).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 04 вересня 2019 року зареєстроване кримінальне провадження 0001251, згідно фабули якого ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року, справа № 757/20263/19-к зобов`язано компетентних посадових осіб Територіального управління ДБР, розташованого у м. Києві, внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 09 квітня 2019 року за вх. № К-2821 (а. с. 71 т. 1).

Згідно довідки центру медичної реабілітації санаторного лікування «Пуща-Водиця» за жовтень 2020 року № 523, ОСОБА_1 дійсно перебував на лікуванні по путівці з 12 жовтня по 29 жовтня 2020 року (а. с. 74 т. 1).

На а. с. 75 т. 1 знаходиться копія витягу з медичної карти ОСОБА_1 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 58 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Вказану правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 (адміністративне провадження №К/9901/37372/18) зазначено, що у практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Згідно доводів позовної заяви, протиправними діями інспектора УПП у м. Києві ОСОБА_4, які виразились в тому, що інспектором було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 після спливу строку, встановленого для притягнення до адміністративної відповідальності, та за матеріалами кримінального провадження, яке було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, відносно особи в стані неосудності, такі протиправні дії в подальшому призвели до незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності, накладення арешту на майно в порядку забезпечення позову та ухвалення судових рішень, йому було завдано матеріальну шкоду, яка полягає у понесенні витрат на відшкодування шкоди за рішенням суду, та моральну шкоду, яка проявилась у стражданнях через невизначеність, значному психічному напруженні, порушенні нормальних життєвих зв`язків.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Диспозиція ст. 286 КК України передбачає притягнення до кримінальної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до ст. 124 КУпАП передбачає притягнення до адміністративної відповідальності за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Відповідно до ст. 254 КУпАП (в редакції, чинній станом на час складання протоколу) про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Пунктом 5 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1395, передбачено, що поліцейські складають протоколи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачені частинами четвертою і сьомою статті 121, частинами третьою і четвертою статті 122, статтями 122-2, 122-4, 122-5, частинами другою і третьою статті 123, статтею 124, частиною четвертою статті 127, статтями 127-1, 130, 139, частиною четвертою статті 140, 188-28 КУпАП.

Аналогічні повноваження посадових осіб органів внутрішніх справ (Національної поліції) щодо складання протоколів про адміністративні правопорушення за ст. 124 КУпАП передбачено ст. 255 КУпАП.

Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

У даній справі судом першої інстанції встановлено і доводами апеляційної скарги не спростовано, що інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві ОСОБА_4 не приймалось будь-якого рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Складання протоколу у справі про адміністративне правопорушення є процесуальними діями суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та в силу положень статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді судом справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 березня 2019 року в справі №199/7360/17(2-а/199/252/17), від 10 липня 2020 року в справі № 420/647/19 (провадження № К/9901/32880/19).

Крім того, Верховним Судом в постанові від 10 липня 2020 року в справі № 420/647/19 (провадження № К/9901/32880/19) викладено правовий висновок при оцінці доводів касаційної скарги позивача, що ним оскаржуються саме протиправні дії інспектора щодо законності та об`єктивності складання протоколу про адміністративне правопорушення, що розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити порушене право позивача, не відповідає завданням судочинства та у подальшому може призвести до виникнення нових судових спорів. Так, зокрема, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення (пункт 2 статті 278 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Згідно правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/262/18 (провадження № 61-14401св19), встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.

Апеляційний суд враховує, що закриття кримінального провадження № 0015271 відносно ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України не свідчить про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а також, що постановою Деснянського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року в справі № 754/8062/17 встановлено вину ОСОБА_1 у скоєнні даного правопорушення, при цьому провадження в справі № 754/8062/17 закрите судом в зв`язку зі спливом строку накладення адміністративного стягнення, встановленого ст. 38 КУпАП, що є нереабілітуючою підставою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що сам по собі факт складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення і направлення цього протоколу на розгляд до Деснянського районного суду м. Києва не свідчить про вчинення відповідачем протиправних дій відносно ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховуючи, що протокол про адміністративне правопорушення складено старшим інспектором ОСОБА_4 на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і Деснянським районним судом м. Києва при підготовці до розгляду справи № 754/8062/17 про адміністративне правопорушення вирішувалось питання, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що заповнений невідомо ким на підставі припущень бланк протоколу про адміністративне правопорушення не може мати жодних юридичних наслідків та відповідно є неналежним, недопустимим, недостовірним та недостатнім доказом у справі, оскільки такі доводи зводяться до переоцінки доказів в справі про адміністративне правопорушення № 754/8062/17, постанова у якій набрала законної сили.

Судом першої інстанції надано належної правової оцінки доводам позивача щодо наявності кримінальних проваджень та проведення службової перевірки як доказам протиправності дій інспектора УПП у м. Києві ОСОБА_4 при складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що ОСОБА_1 звертається до суду з позовом про відшкодування шкоди до Департаменту патрульної поліції, від імені якого діяв інспектор УПП у м. Києві ОСОБА_4 при складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , в той час як за результатами службової перевірки, на яку посилається позивач, притягнуто до дисциплінарної відповідальності начальника відділення ОСОБА_2 та старшого слідчого ОСОБА_3 Головного управління Національної поліції України у м. Києві, яке не є відповідачем у даній справі.

В свою чергу, між притягненням до дисциплінарної відповідальності посадових осіб ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і діями інспектора УПП у м. Києві ОСОБА_4 при складенні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , якими, на переконання останнього, йому заподіяно шкоду, причинно-наслідковий зв`язок відсутній.

Також суд першої інстанції вірно відхилив посилання позивача на існування кримінального провадження №0001251 від 04 вересня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, досудове розслідування у якому здійснюється Територіальним управлінням ДБР у м. Києві та відомості до ЄРДР щодо якого внесені за заявою ОСОБА_1 про вчинене кримінальне правопорушення старшим інспектором УПП у м. Києві ОСОБА_4, виходячи з положень ст. 62 Конституції України, оскільки доказів прийняття судом відповідного обвинувального вироку позивачем надано не було.

Суд першої інстанції правомірно відхилив доводи позивача щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення поза межами строку для накладення адміністративного стягнення, встановленого ст. 38 КУпАП, оскільки жодним положенням закону на час складання протоколу БД № 100898 від 19 червня 2017 року граничні строки складання протоколу про адміністративне правопорушення не встановлені.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято як безпідставні доводи позивача щодо перебування його в стані неосудності (втрата свідомості) на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, згідно ст. 20 КУпАП, оскільки положеннями КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1395, не передбачено встановлення такого стану під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, і відповідні обставини встановлюються під час розгляду справи про адміністративне правопорушення судом.

Апеляційний суд приймає до уваги, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції в матеріалах справи відсутні рішення щодо визнання протиправними/незаконними дій посадових осіб Департаменту патрульної поліції щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року в справі № 760/22267/17 фактично визнано протиправними дії старшого інспектора ОСОБА_4 щодо оформлення фальшивого та нікчемного протоколу про адміністративне правопорушення, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки зі змісту вказаної постанови вбачається, що апеляційним судом не було зроблено зазначених позивачем висновків по суті заявлених вимог, натомість провадження в справі закрито з тих підстав, що дії посадової особи щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення не створюють безпосередньо для позивача жодних юридичних прав та/чи обов`язків (а. с. 68 - 69 т. 1).

Також в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду в справі № 753/20260/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року скасовано та прийнято постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора патрульної служби роти № 3 батальйону № 1 Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції Національної поліції України лейтенанта поліції ОСОБА_8 про визнання незаконним акту, визнання протиправними дій залишено без розгляду, разом із тим, дані доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про недоведеність як самої протиправності дій посадової особи УПП у м. Києві ДПП, так і того, що протиправна поведінка відповідачів викликала у позивача негативні емоції та/або наслідки, які досягли рівня страждання або приниження, чим заподіяно моральну шкоду.

В частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди суд першої інстанції вірно визначився з тим, що обґрунтовуючи цю вимогу, позивач посилається на судові рішення, які набрали законної сили та якими було накладено арешт на належне йому майно, стягнуто з ОСОБА_1 матеріальну та моральну шкоду в загальному розмірі 319312,57 грн., та дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що позивачем не було доведено належним чином наявність збитків, протиправність поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Апеляційний суд погоджується з цими висновками, враховуючи відсутність причинно-наслідкового зв`язку між процесуальними діями інспектора УПП у м. Києві ОСОБА_4 при складенні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , як діями суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення, та ухваленням рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, в справі № 753/11845/18, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання, відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами; невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відтак, виконання судового рішення, яке набрало законної сили, є конституційним обов`язком позивача, і витрати, які він понесе внаслідок виконання цього обов`язку, не можна вважати збитками в розумінні ст. 22, 1166 ЦК України, оскільки ці витрати не завдані неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю інших осіб.

Посилання позивача на ч. 2 ст. 230, ч. 2 ст. 231 ЦК України як на правові підстави відшкодування йому матеріальної шкоди в подвійному розмірі правомірно не були прийняті судом першої інстанції, виходячи з принципу «jura novit curia», який полягає у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, та оскільки у спірних правовідносинах судом не встановлено як вчинення правочину під впливом обману або насильства, так і вчинення будь-якого правочину взагалі.

Крім того, не підтверджуються будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що належний позивачу транспортний засіб Toyota Rav-4 д.н.з. НОМЕР_3 після тимчасового затримання та направлення на спеціальний майданчик було умисно знищено.

Апеляційний суд враховує, що значна частина доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 спрямована на оцінку позивачем інших судових рішень, а саме постанови Деснянського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року в справі № 754/8062/17, постанови Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року в справі № 754/8062/17, провадження 33/796/2543/2017, ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року в справі № 753/11845/18, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року в справі № 753/11845/18, та переоцінки доказів у цих справах, що перебуває поза межами предмету даного апеляційного перегляду.

Апеляційний суд зауважує, що сама по собі незгода ОСОБА_1 з наведеними в апеляційній скарзі судовими рішеннями, які набрали законної сили, не становить передбачену законом підставу для задоволення позову, а доведення порушення судами норм матеріального та процесуального права здійснюється в межах апеляційного та касаційного оскарження відповідного рішення в межах кожної окремої справи.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 у наведеній частині є намаганням переглянути судові рішення, які набрали законної сили, відтак апеляційний суд не надає їм оцінки, не підтверджує та не спростовує такі доводи.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на протиправність дій ОСОБА_5 (другого учасника дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 12 грудня 2016 року та позивача в справі № 753/11845/18), посадових осіб ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , які не притягнуті до участі в справі в якості відповідачів або третіх осіб, вимоги до них позивачем не заявлені, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині не стосуються предмету позову та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції взагалі не розглянуто справу по суті, не наведено аналізу змісту позовної заяви, не викладено мотивів ухваленого рішення, спростовуються матеріалами справи, зокрема змістом оскаржуваного судового рішення, яке є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що рішення суду першої інстанції, яке не доведено до відома позивача в порядку, встановленому законом, є нечинним, з огляду на те, що копія повного судового рішення була вручена позивачу під розписку безпосередньо в суді за його заявою, що узгоджується з вимогами ч. 4 ст. 272 ЦПК України.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що справу розглянуто упередженим та необ`єктивним судом, якому було заявлено відвід, виходячи з наступного.

05 лютого 2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді.

Ухвалою суду від 08 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді ОСОБА_6 визнано необґрунтованою, передано заяву про відвід на вирішення іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, в порядку ч.1 ст.33 ЦПК України для її подальшого вирішення.

Ухвалою суду від 12 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді ОСОБА_6

02 червня 2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді.

Ухвалою суду від 04 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді ОСОБА_6 визнано необґрунтованою, передано заяву про відвід на вирішення іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, в порядку ч.1 ст.33 ЦПК України для її подальшого вирішення.

Ухвалою суду від 09 червня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді ОСОБА_6

04 листопада 2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід секретаря судового засідання.

09 листопада 2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді.

Ухвалою суду від 15 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід секретаря судового засідання.

Ухвалою суду від 15 листопада 2022 року заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді ОСОБА_6 визнано необґрунтованою, передано заяву про відвід на вирішення іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, в порядку ч.1 ст.33 ЦПК України для її подальшого вирішення.

Ухвалою суду від 08 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді ОСОБА_6

23 травня 2023 року до суду надійшли заяви позивача про відвід головуючого у справі судді та про відвід секретаря судового засідання.

Ухвалою суду від 23 травня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді ОСОБА_6

Ухвалою суду від 23 травня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід секретаря судового засідання.

16 червня 2023 року до суду надійшли заяви позивача про відвід головуючого у справі судді.

Ухвалою суду від 16 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді ОСОБА_6, з підстав, розглянутих раніше, залишено без розгляду, відмовлено в іншій частині заяви ОСОБА_1 про відвід судді ОСОБА_6

05 липня 2023 року позивач подав до суду заяви про відвід головуючого у справі судді та про відвід секретаря судового засідання.

Протокольними ухвалами суду від 05 липня 2023 року заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого у справі судді ОСОБА_6 та про відвід секретаря судового засідання залишено без розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Обставинами, які викликають сумнів в неупередженості та об`єктивності суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначав порушення передбачених законом строків розгляду справи; конфлікт інтересів, який полягає у причетності чоловіка судді ОСОБА_6 - ОСОБА_9 до дорожньо-транспортної пригоди 02 січня 2018 року в стані алкогольного сп`яніння; невирішення судом в порядку, встановленому ст. 199 ЦПК України, заяви ОСОБА_1 від 22 травня 2023 року про визнання недійсним протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 100898 від 19 червня 2017 року.

Згідно вимог ст. 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Таким чином, перелік підстав для відводу чітко визначений законом.

Стандарт безсторонності ґрунтується насамперед на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції «неупередженість» («безсторонність») судді», а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд апеляційної інстанції вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:«об`єктивним критерієм», який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто, має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;«суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки, як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі, тощо).

Водночас, як зазначено в Бангалорських принципах поведінки судді від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, об`єктивність судді є потрібною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його ухвалення. Сприйняття об`єктивності визначається за допомогою критерію «розумного спостерігача». У разі, коли є підстави передбачати, що суддя є необ`єктивним (з різних причин) - це дискредитує суспільну довіру до судової влади. Тому суддя мусить уникати будь-яких дій, які дають підставу передбачати, що на його рішення можуть вплинути сторонні чинники, зокрема такі як зацікавленість у розв`язанні конкретної справи. З огляду на це навіть прояви неупередженості мають значення.

Тому коли сторони стверджують про те, що судді необ`єктивні, питання про наявність фактичного упередження не має значення, адже «правосуддя не тільки має бути здійснене, але й сприйматися як очевидно і без сумніву здійснене». Іншими словами, коли виникає питання про відвід, значення має не те, чи справді у судді є усвідомлене або неусвідомлене упередження, а те, чи виникла б у розумної та належним способом поінформованої особи підозра про існування такого упередження. У цьому сенсі обґрунтована підозра в упередженості не просто заміняє докази, яких бракує, чи доказовий засіб для встановлення вірогідності неусвідомленого упередження, а є виявом пильнішої уваги до іміджу правосуддя, тобто домінантної зацікавленості громадськості в тому, щоб існувала впевненість у чесності процесу.

Апеляційний суд вважає, що не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто, в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Аналіз ухвал суду першої інстанції свідчить, що суд належним чином оцінив обставини, на які посилався ОСОБА_1 в заявах про відвід, і зробив правильний висновок про відсутність підстав для відводу судді, оскільки немає жодних доказів, які містили б належні, достатні, допустимі та достовірні дані щодо порушення гарантій неупередженості цієї судді як з погляду «суб`єктивного критерію», так і з погляду «об`єктивного критерію», якими керується у своїй процесуальній діяльності Європейський суд з прав людини.

Доводи апеляційної скарги про наявність конфлікту інтересів судді є припущеннями позивача, не підтвердженими будь-якими доказами.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що форма судового рішення не дозволяє індивідуалізувати це рішення як акт судової влади, апеляційний суд враховує, що відомості про дату і місце ухвалення рішення та найменування суду у вступній те резолютивній частині були зазначені судом відповідно до положень ч. 2 ст. 265 ЦПК України, відтак доводи апеляційної скарги про відсутність таких відомостей відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що оскаржувані ухвала та рішення суду першої інстанції, викладені у паперовій письмовій формі, не містять електронного підпису, оскільки відповідно до ч. 8 ст. 259 ЦПК України накладення електронного підпису здійснюється лише на судове рішення в електронній формі.

Апеляційний суд враховує, що наявні в матеріалах справи в паперовій формі судові рішення підписані суддею, а рішення в електронній формі відправлені до Єдиного державного реєстру судових рішень і доступні за посиланнями https://reyestr.court.gov.ua/Review/112360462, https://reyestr.court.gov.ua/Review/111996675.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема не дотримався строків розгляду справи, допустив зволікання у розгляді справи, безпідставно відкладаючи судові засідання, про відсутність протоколу судового засідання та технічного запису судового засідання від 05 липня 2023 року, відхиляються апеляційним судом, оскільки це не є підставами для скасування рішення суду, передбаченими ст. 376 ЦПК України, та не призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в ухвалі від 05 липня 2023 року про виправлення описки в сукупності з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 - 3 ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановляється ухвала. За ініціативою суду питання про внесення виправлень вирішується в судовому засіданні за участю учасників справи, проте їхня неявка не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень. Заява про внесення виправлень розглядається протягом десяти днів після її надходження.

Відтак, встановивши, що при виготовленні рішення суду від 05 липня 2023 року в справі № 760/13291/20 (провадження № 2/760/2670/23) судом було допущено описку в даті ухвалення рішення, а саме замість вірної дати «05 липня 2023 року» помилково зазначено «06 липня 2023 року», факт допущення зазначеної описки підтверджується матеріалами справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про необхідність виправлення цієї описки і вважати вірною дату ухвалення рішення суду 05 липня 2023 року.

Доводи апеляційної скарги про незаконність, недійсність та фальшивість ухвали суду першої інстанції від 05 липня 2023 року про виправлення описки не ґрунтуються на положеннях норм матеріального та процесуального права та відхиляються апеляційним судом.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на допущення судом першої інстанції фальсифікацій під час виправлення описок в ухвалі від 23 червня 2020 року про відкриття провадження у справі та в рішенні від 05 липня 2023 року є безпідставними, позаяк виправлення описок, допущених в судових рішеннях, передбачене безпосередньо положеннями ст. 269 ЦПК України.

Апеляційним судом не приймаються доводи апеляційної скарги щодо юридичної нікчемності ухвали від 05 липня 2023 року з тих підстав, що вона постановлена іменем України, а також не містить відомостей щодо місця її постановлення, оскільки це не є підставою для скасування ухвали, передбаченою ст. 376 ЦПК України, та не призвело до неправильного вирішення питання про виправлення описки.

Натомість, відомості про найменування суду в ухвалі від 05 липня 2023 року та про дату її постановлення були зазначені судом у вступній частині ухвали, відтак доводи апеляційної скарги про відсутність таких відомостей відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на ухвалу від 05 липня 2023 року про виправлення описки на те, що суд першої інстанції допустив зволікання у розгляді справи, відкладаючи судові засідання, про відсутність протоколу судового засідання та технічного запису судового засідання від 05 липня 2023 року, відхиляються апеляційним судом, оскільки це не є підставою для скасування ухвали, передбаченою ст. 376 ЦПК України, та не призвело до неправильного вирішення питання про виправлення описки.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 перебував в суді 05 липня 2023 року з метою участі в судовому засіданні, не суперечать змісту ухвали про виправлення описки від 05 липня 2023 року про те, що сторони в судове засідання для вирішення даного питання не викликалися, і не свідчать про порушення норм процесуального права, з огляду на право суду першої інстанції вирішувати питання про внесення виправлень без повідомлення учасників справи (ч. 2 ст. 269 ЦПК України).

Оскільки розгляд питання про виправлення описки правомірно здійснено судом першої інстанції без повідомлення учасників справи, в даному випадку не підлягає застосуванню п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України щодо обов`язкового скасування судового рішення суду першої інстанції, ухваленого за відсутності учасника справи, який обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, тому апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 в цій частині апеляційної скарги як необґрунтовані.

Крім того, оскільки підстави для відводу, заявленого позивачем суду першої інстанції, не були визнані обґрунтованими апеляційним судом, не приймаються доводи позивача в апеляційній скарзі щодо застосування п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, відповідно до якої порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими.

Інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням, спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваного судового рішення, і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд враховує необґрунтованість вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, з огляду на відсутність у апеляційного суду відповідних повноважень, передбачених ст. 374 ЦПК України.

З огляду на значний обсяг апеляційних скарг, апеляційний суд зауважує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року та ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року про виправлення описки залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.