Справа №569/4632/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (надалі - позивач), діючи через представника ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 (надалі відповідач), в якому просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на її користь 1/2 земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 0,0569 га, з кадастровим номером :01:042:0248, та припинити право власності ОСОБА_4 на цю частку земельної ділянки, про що внести відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та її обтяжень.

Позовну заяву мотивувала тим, що вона є власником 1/2 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке було набуте нею на підставі Договору дарування від 14 серпня 2003 року, укладеного між ОСОБА_5 (даритель) та ОСОБА_3 (обдарована), посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрованого 14 серпня 2003 року за реєстровим номером 3847. Власником іншої 1/2 частини домоволодіння є відповідач, який набув її за Договором міни квартири на будинковолодіння, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк В.М., зареєстрованого 13 червня 2002 року за реєстровим номером 4112. Право спільної часткової власності на кожну з 1/2 домоволодіння зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 червня 2015 року.

При цьому, згідно з пунктом 1 Договору дарування, за яким вона набула право власності на 1/2 домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , останнє має наступні характеристики: на земельній ділянці площею 700 кв.м. розташований один дерев`яний житловий будинок, житловою площею 49,3 кв.м., загальною площею 74 кв.м., позначений в плані літерою А-1 та надвірні будівлі: Б-1 - сарай; б - сарай; В навіс, №1 - огорожа.

На момент набуття права власності відповідачем у 2002 році та нею у 2003 році на відповідні частини домоволодіння, право на земельну ділянку, на якій воно знаходилося, оформлене та зареєстроване не було.

Сторони, перебуваючи в шлюбі з 05 жовтня 1991 року, набули право власності на домоволодіння в рівних частинах та тривалий час проживали в ньому сім`єю, вели спільне господарство та користувались земельною ділянкою, для обслуговування належних їм житлового будинку, господарських будівель та споруд, що є складовими домоволодіння.

Вже після розлучення, у 2021 році, вона дізналась, що ще у 2006 році відповідачем було оформлено та зареєстровано право власності та право оренди на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. При цьому права на земельну ділянку були оформлені не на двох дійсних співвласників домоволодіння, а на відповідача та його матір ОСОБА_5 , колишню власницю 1/2 домоволодіння.

21 грудня 2006 року Рівненською міською радою, на підставі рішення Рівненської міської ради №66 від 13 липня 2006 року, було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №270530 від 21 грудня 2006 року, згідно з яким земельна ділянка, що знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 0,0569 га, з кадастровим номером :01:042:0248, передана в спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

В той же час, згідно рішення Рівненської міської ради №67 від 14 липня 2006 року, за заявою ОСОБА_4 , на підставі договору міни квартири на будинковолодіння від 13 червня 2002 року (р. №4112) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 була надана земельна ділянка, площею 132 кв.м. по АДРЕСА_1 , в оренду строком на 10 років, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд без права спорудження на ній капітальних будівель і споруд, посадки багаторічних насаджень та з правом дострокового вилучення для потреб міста.

Зазначає, що в сумі площі двох, вказаних вище земельних ділянок (приватизованої та орендованої), складають 701 кв.м., що з похибкою в 1 кв.м. відповідає наведеному вище опису земельної ділянки в Договорі дарування.

З технічної документації із землеустрою щодо складання Державного акта на право спільної сумісної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та оформлення права оренди строком на 10 років ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , виготовленої КП «Графос» при управління містобудування і архітектури 20 жовтня 2006 року і отриманої в ГУ Держгеокадастру у Рівненській області 13 березня 2023 року на адвокатський запит адвоката Шевчук Г.Є., слідує, що виготовлення цієї технічної документації відбувалось за заявами ОСОБА_4 як власника частини домоволодіння, придбаного ним на підставі договору міни квартири на будинковолодіння від 13 червня 2002 року.

З наведеного випливає, що земельні ділянки на АДРЕСА_1 , були передані у власність та в оренду ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі відповідних рішень Рівненської міської ради для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. ОСОБА_4 свідомо надав неправдиву інформацію щодо іншого співвласника домоволодіння, вказавши замість дійсної співвласниці його дружини ОСОБА_3 , колишню власницю - його матір ОСОБА_5

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 1991 року, який, за заявою ОСОБА_4 , був розірваний в судовому порядку за рішенням Рівненського міського суду від 26 липня 2021 року у справі №569/12649/21, яке набрало законної сили 26 серпня 2021 року. Вже після розлучення вона дізналась, що за Договором дарування від 17 червня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М., зареєстрованим за реєстровим №396 17 червня 2015 року, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 1/2 земельної ділянки, й таким чином відповідач став власником усієї земельної ділянки під домоволодінням, 1/2 якого належить їй.

Враховуючи, що при переході права власності на 1/2 частку домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вона набула право власності на земельну ділянку під цим об`єктам нерухомості та необхідну для його обслуговування, вона як власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При цьому для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Також вказує, що про усі вищенаведені порушення її земельних прав вона довідалась лише в червні 2022 року, що стало можливим після того, як у 2021 році відбулось її розлучення з відповідачем, та нею була отримана копія Державного акту на землю, з якої слідувало, що вона не була зазначена співвласником спірної земельної ділянки, а також після того як адвокатом ОСОБА_1 були зібрані додаткові докази (копії рішення міськради та технічної документації) в порядку підготовки даної позовної заяви. Відтак перебіг позовної давності у даному спорі розпочався в червні 2022 року та закінчується в червні 2025 року.

01 червня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову.

У відзиві вказав, що на підставі договору дарування від 14 серпня 2003 року, укладеного між ОСОБА_5 і позивачем, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрованого 14 серпня 2003 року за реєстровим номером 3847, позивач отримала в дар 1/2 частину домоволодіння, яке розташоване у АДРЕСА_1 . Як слідує з Договору дарування, спірна земельна ділянка не входила до складу майна, яке було прийнято позивачем у дар. Оскільки земельна ділянка не була предметом договору дарування, позивач не набула права власності на спірну земельну ділянку.

При цьому, рішення Рівненської міської ради № 66 від 13 липня 2006 року, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 270530, згідно якого земельна ділянка, що знаходиться у АДРЕСА_1 , площею 0,0569 га, з кадастровим номером :01:042:0248 передана в спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у встановленому Законом порядку недійсними не визнано, а відтак правовстановлюючі документи є чинними. А позивачем не надано доказів, які б підтверджували її право власності на земельну ділянку, яку вона пропонує витребувати у відповідача. З позовної заяви слідує, що спірна земельна ділянка ніколи не перебувала у власності позивача.

Відтак, оскільки позивач не була власником спірної земельної ділянки, яку вона просить витребувати, використовуючи правовий механізм, передбачений статтями 387, 388 ЦК України, позовні вимоги не підлягають задоволення.

Крім того, позивачем при пред`явленні позову пропущено позовну давність, оскільки за позивачем оформлено право власності на 1/2 будинковолодіння на підставі договору дарування від 14 серпня 2003 року, і саме з цієї дати позивачу стало відомо, що спірна земельна ділянка не входить до складу подарунка. Починаючи з 14 червня 2003 року позивач не була позбавлена права набути права власності на земельну ділянку відповідно до чинного законодавства на розмір своєї частки. Проте, своїм правом позивач не скористалася.

Проживаючи разом, позивач знала, що 21 грудня 2006 року на підставі рішення Рівненської міської ради № 66 від 13 липня 2006 року, відповідачу було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 270530, згідно якого земельна ділянка, що знаходиться у АДРЕСА_1 , площею 0,0569 га. з кадастровим номером :01:042:0248, передана в спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Враховуючи викладене, позивач не обґрунтувала поважність причини пропуску позовної давності.

29 травня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якій вказала, що на момент набуття права власності ОСОБА_4 у 2002 році та ОСОБА_3 у 2003 році на відповідні частини домоволодіння, право на земельну ділянку, якій воно знаходилося, зареєстроване не було. Сторони, перебуваючи в шлюбі з 05 жовтня 1991 року, набули право власності на домоволодіння в рівних частинах та тривалий час проживали в ньому сім`єю, вели спільне господарство та користувались земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування належних їм житлового будинку, господарських будівель і споруд, що є складовими домоволодіння.

Перебуваючи в шлюбі з відповідачем, позивач не могла передбачити та припустити, що її чоловік, оформляючи право на землю під домоволодінням, свідомо надасть недостовірну інформацію до землевпорядної організації - КП «Графос», а також до Рівненської міської ради щодо іншого співвласника нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, яка приватизується, і знаючи, що його матір подарувала його дружині 1/2 домоволодіння ще у 2003 році, вкаже співвласницею нерухомого майна свою матір ОСОБА_5 , замість його дружини ОСОБА_6 .

В технічній документації із землеустрою щодо складання Державного акта на право спільної сумісної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та оформлення права оренди строком на 10 років ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , виготовленій КП «Графос» при управлінні містобудування і архітектури 20 жовтня 2006 року, зокрема в «Пропозиції по наданню земельної ділянки» та «Відомості обчислення площ контурів земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» відображена інформація про домоволодіння, частина якого належить позивачу, що прямо вказує на неправомірність оформлення та реєстрації права на землю за ОСОБА_5 , яка не була власницею 1/2 домоволодіння, на той час, а відтак і не мала права й на спірну частину земельної ділянки після відчуження нею нерухомого майна, розміщеного на ній, позивачу та відповідачу.

Щодо доводів представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності вказує, що будучи подружжям, сторони діяли в інтересах їх сім`ї, в тому числі набуваючи у власність у матері відповідача по 1/2 домоволодіння, плануючи жити в ньому сім`єю, відтак позивач, довіряючи своєму чоловіку не могла припустити, що він буде діяти всупереч їх спільним інтересам чи її інтересам при оформлені права на землю під їх домоволодінням. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась друга дитина - син ОСОБА_7 , й позивач, після його народження у 2002-2008 перебувала в декретній відпустці та відпустці по догляду за дитиною. Згодом, у 2012 році, вони разом з чоловіком та сином виїхали за кордон, до Італії, на заробітки, де знаходяться й на даний час, де також тривалий час після переїзду проживали сім`єю, разом. Враховуючи наведене й те, що документи на землю оформлялись за заявою та на замовлення її чоловіка ОСОБА_4 , якому позивач довіряла, а також враховуючи відсутність у позивача будь-яких документів, що стосувались земельної ділянки (їх було отримано лише у 2023 році), які відповідач свідомо їй не показував, а також враховуючи відсутність у позивача спеціальної освіти, то вона не мала можливості дізнатись як про порушення своїх прав, допущене відповідачем ще у 2006 році, так і про особу, яка їх порушила - відповідача.

Про відсутність у позивача зареєстрованого права на спірну земельну ділянку та про те, що відповідач зареєстрував право на усю земельну ділянку за собою, тобто як про сам факт порушення її прав, так і про особу, яка їх порушила позивач дізналась весною 2022 року, під час її короткотривалого приїзду в Україну. Тільки тоді, після звернення до нотаріуса, у якого вона мала намір оформити договір дарування своєї 1/2 домоволодіння для їх з відповідачем спільної дочки, позивач дізналась, про відсутність зареєстрованого за нею права на земельну ділянку і про те, що це є перешкодою, разом з відсутністю кадастрового номера земельної ділянки під її 1/2 домоволодіння, для оформлення відчуження належного позивачу нерухомого майна, розташованого на її земельній ділянці, незаконно зареєстрованій за відповідачем.

Усі наведені вище та у позовній заяві обставини у їх сукупності й стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у дані справі у найкоротші строки від часу, коли вона змогла дізнатись чи дізналась про порушення її права та про особу порушника, а відтак ОСОБА_3 не пропустила строку позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Рівненського міського Рівненської області від 27 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою Рівненського міського Рівненської області від 27 квітня 2023 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задоволено та здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Рівненського міського Рівненської області від 29 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала з підстав у ньому наведених, просила задовольнити. Окрім того вказала, що позивач не зверталася до Рівненської міської ради з питання оформлення земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування її частини домоволодіння, у користування чи у власність.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи і наявні у них докази, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом, 14 серпня 2003 року ОСОБА_5 за Договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрований в реєстрі за №3847, подарувала належну їй 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 прийняла в дарунок вказану частину домоволодіння.

13 липня 2006 року Рівненська міська рада прийняла рішення №66 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність, внесення змін до рішень Рівненської міської ради та скасування їх окремих пунктів» відповідно до якого, зокрема, вирішила передати у приватну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 безоплатно земельну ділянку для обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, площею 569 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, 13 липня 2006 року Рівненська міська рада прийняла рішення №67 «Про надання в оренду земельних ділянок та скасування окремих пунктів рішень Рівненської міської ради» відповідно до якого, зокрема, вирішила на підставі договору міни квартири на будинковолодіння від 13 червня 2002 року (р. №4112) надати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в оренду строком на десять років земельну ділянку площею 132 кв.м. на АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, без права спорудження на ній капітальних будівель і споруд, посадки багаторічних насаджень та з правом її дострокового вилучення для потреб міста.

31 серпня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до КП «Графос» із заявами про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на землю та по оформленню права оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , та на підставі їх заяв і рішень Рівненської міської ради КП «Графос» була виготовлена Технічна документація із землеустрою щодо складання Державного акта на право спільної сумісної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та оформлення права оренди строком на 10 років ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 .

21 грудня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №270530, згідно якого вони є власниками земельної ділянки площею 0,0569 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:042:0248.

Як слідує з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №39380365 від 19 червня 2015 року 16 червня 2015 року зареєстровано право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 14 серпня 2003 року, та ОСОБА_4 на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору міни від 13 червня 2002 року.

Звертаючись до суду позивач зазначає, що при переході права власності на 1/2 частку домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вона автоматично набула право власності на земельну ділянку під цим об`єктам нерухомості та необхідну для його обслуговування, і вона як власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статями 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 12 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

З урахуванням наведених вище приписів статті 388 ЦК України, а також того, що віндикаційним позовом є позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна, умовами звернення з таким позовом є те, що: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

В даному випадку позивач стверджує, що на спірній земельній ділянці знаходиться 1/2 частка належного їй житлового будинку, на яку вона набула право власності за договором дарування, і відповідно до положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, до неї також автоматично перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розміщена ця частка будинку.

При цьому, суд зауважує, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав», при вирішенні спорів про право власності на земельну ділянку суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 Земельного кодексу Української РСР (далі ЗК Української РСР) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд, неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК Української РСР закон передбачав автоматичний перехід права власності або право користування на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції, яка була чинною з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року (до набрання чинності Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям ЦК України»), при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. При цьому, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

В постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України, висловлений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Відповідно до частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

В постанові від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що за відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 173/1744/19 зазначено, що за правилами статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до набувачів будівлі переходять права на земельну ділянку, на якій вона розташована, у тих обсягах, які були у попереднього власника. Відповідно, сам факт набуття права власності на будинок не може бути достатньою підставою для висновку про набуття особою у власність земельної ділянки.

На момент укладення договору дарування ОСОБА_5 належним чином оформлених прав на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно, та яка необхідна для його обслуговування, не мала, земельна ділянка перебувала у комунальній власності, що не оспорюється сторонами. Відповідно позивач автоматично не набула права власності чи права користування спірною земельною ділянкою. При цьому, суд зауважує, що після отримання в дар житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами позивач не вчинила жодних юридично значимих дій з оформлення відповідного речового права, які б свідчили про завершення юридичного складу набуття повноважень власника чи користувача земельної ділянки, зокрема не зверталася до відповідного органу місцевого самоврядування - Рівненської міської ради з клопотанням про передачу їй у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить їй на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 124 або 128 ЗК України.

Враховуючи, що позивачем не доведено права власності на 1/2 частки земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 0,0569 га, з кадастровим номером :01:042:0248, яку вона просить витребувати, використовуючи правовий механізм, передбачений статтями 387, 388 ЦК України, тому підстави для витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на її користь вказаної частки земельної ділянки, припинення права власності ОСОБА_4 на цю частку земельної ділянки, внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та її обтяжень відсутні.

Доводи представника відповідача ОСОБА_2 про те, що позивачем пропущено строк позовної давності є безпідставними, оскільки відсутні правові підстави для застосування позовної давності у справі.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Оскільки суд відмовляє в позові за необґрунтованістю, що виключає можливість задоволення позову, підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності у суду немає.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

В И Р I Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 10 липня 2023 року.

Суддя О.О. Першко