Справа № 132/1993/23
Провадження № 2/132/572/23
РІШЕННЯ

Іменем України

"27" грудня 2023 р. Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого - судді СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання - РЯБІШИНІЙ Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Хмільницького району Вінницької області у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 132/1993/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за борговою розпискою,

ВСТАНОВИВ:

26.06.2023 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 із вказаним позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 20.10.2021 року та 14.04.2023 року в сумі 7370 доларів США, що станом на дату подання позову складає 269510грн.00коп.; 3% річних від простроченої суми в розмірі 1129грн.00коп.; інфляційні збитки у розмірі 1347грн.55коп., а також понесені судові витрати, у тому числі на професійну правничу допомогу у розмірі 10000грн.00коп. В обґрунтування цих вимог зазначив, що 20.10.2021 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого він передав ОСОБА_2 в оренду автомобіль марки (моделі) «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак « НОМЕР_1 », на строк до 30.10.2021 року, з орендною платою у розмірі 5600грн.00коп., та матеріальних збитків у розмірі 7000 доларів США, про що була складена розписка. Проте, вказані зобов`язання ОСОБА_2 не були виконані, а тому з урахуванням попередньої розписки, 14.04.2023 року відповідачем була складена нова розписка, згідно якої останній зобов`язався повернути йому 7370 доларів США, сплативши штрафні санкції за порушення взятих зобов`язань. Оскільки дані грошові кошти не повернуті ОСОБА_2 , він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2023 року, визначено склад суду з розгляду цього позову, а саме головуючого суддю Сєліна Є.В.

Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 12.07.2023 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 16.10.2023 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позивач ОСОБА_1 , його представник - адвокат ОГОРОДНИК О.М. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку. Адвокат Огородник О.М. подав письмове клопотання (вх.№ Еп-3125/23-Вх від 04.12.2023 року), згідно якого просив розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в передбаченому законом порядку. У заяві (вх.№ Еп-3287/23-Вх від 26.12.2023 року), ОСОБА_2 повідомив, що проходить службу в лавах Збройних Сил України, та перебуває в зоні бойових дій на сході України, а тому з`явитися в судове засідання не має можливості.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року.

Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року).

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»).

У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

За вищевказаних обставин та відповідно до вимог процесуального закону, беручи до уваги, що явка сторін в судове засідання не визнавалась обов`язковою, ураховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, передбачені ЦПК України, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності сторін, що не може розцінюватись як порушення їх прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (частина 2 статті 247 ЦПК України).

З`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 798 ЦК України, предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Договором найму транспортного засобу може бути встановлено, що він передається у найм з екіпажем, який його обслуговує. Сторони можуть домовитися про надання наймодавцем наймачеві комплексу послуг для забезпечення нормального використання транспортного засобу.

Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

За частиною першою статті 762 ЦК України, за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Договір найму відповідно до положень частини першої статті 763 ЦК України, укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк . Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини п`ятої статті 656 ЦК України, особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

За приписами частин першої, третьої статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Судом встановлено, що згідно наданої позивачем розписки від 20.10.2021 року, ОСОБА_2 зобов`язується повернути автомобіль марки (моделі) «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак « НОМЕР_1 », який взяв в оренду, до 30.10.2021 року, та сплатити за його оренду до вказаної дати суму у розмірі 5600грн.00коп., а також відшкодувати матеріальні збитки у розмірі 7000 доларів США.

Як слідує зі змісту позовної заяви, вказані зобов`язання ОСОБА_2 не виконав, а тому (з врахуванням попередньої розписки), він 14.04.2023 року склав нову розписку.

Відповідно до розписки від 14.04.2023 року, ОСОБА_2 одержав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7370 доларів США за купівлю автомобіля марки (моделі) «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак « НОМЕР_1 », які зобов`язався повернути своєчасно в повному обсязі, а саме сплачувати по 200 доларів США, по курсу Національного банку України в гривневому еквіваленті, на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 , із внесенням першого платежу до 30.04.2023 року, та вподальшому аналогічних платежів до кінця місяця, до повного погашення боргу. У разі недотримання умов позики, зобов`язується сплачувати пеню у розмірі 1% від суми боргу, за кожний тиждень прострочення її виплат.

Згідно статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За положеннями статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за змістом якої, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Верховний Суд у постанові від 26.06.2019 року у справі № 201/13756/16-ц (провадження № 61-6896св19) зробив правовий висновок, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно та незважаючи від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки, договори позики чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічні правові висновки викладені й у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 23.05.2018 року у справі № 475/526/15-ц, та від 22.08.2019 року в справі № 369/3340/16-ц.

Як вбачається зі змісту наданої розписки від 20.10.2021 року, ОСОБА_2 зобов`язується повернути автомобіль марки (моделі) «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак « НОМЕР_1 », який взяв в оренду, до 30.10.2021 року, та сплатити ОСОБА_1 за його оренду до вищевказаної дати суму у розмірі 5600грн.00коп., а також відшкодувати матеріальні збитки у розмірі 7000 доларів США.

З урахуванням чіткого змісту, вказана розписка не підтверджує отримання ОСОБА_2 суми позики в розумінні статті 1046 ЦК України.

Як слідує із позовної заяви, у зв`язку з несплатою ОСОБА_2 боргу за розпискою від 20.10.2021 року, він 14.04.2023 року (з урахуванням попередньої розписки) склав нову, в якій зазначив, що одержав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7370 доларів США за купівлю автомобіля марки (моделі) «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак « НОМЕР_1 », які зобов`язався повернути своєчасно в повному обсязі, а саме сплачувати по 200 доларів США, по курсу Національного банку України в гривневому еквіваленті, на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 , із внесенням першого платежу до 30.04.2023 року, та вподальшому аналогічних платежів до кінця місяця, до повного погашення боргу. У разі недотримання умов позики, зобов`язується сплачувати пеню у розмірі 1% від суми боргу, за кожний тиждень прострочення її виплат.

Виходячи з доводів позивача, які викладені ним у поданому позові, ОСОБА_2 написав розписку від 14.04.2023 року, як підтвердження свого попереднього зобов`язання: повернути суму боргу за розпискою від 20.10.2021 року у вигляді суми орендної плати в розмірі 5600грн.00коп. та матеріальних збитків у розмірі 7000 доларів США., загальний розмір якого за погодженням сторін був визначений в сумі 7370 доларів США, а не у зв`язку з отриманням ним коштів у борг.

Цей факт підтверджується доводами позовної заяви та її прохальної частини, де позивач сам вказує на спільну правову природу розписок від 20.10.2021 року та 14.04.2023 року, та спільний за ними борг у розмірі 7370 доларів США, який виник не у зв`язку з отриманням позики, а у зв`язку з наймом транспортного засобу.

Договір позики не може вважатися укладеним, якщо не відбулась реальна передача позикодавцем позичальникові грошових коштів, що визначає момент укладення цього договору.

Згідно положення статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) . Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з тексту розписки від 14.04.2023 року, граничний строк (термін) повернення суми боргу у розмірі 7370 доларів США, не визначений.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту пред`явлення боржнику вимоги щодо повернення суми боргу.

З урахуванням викладеного, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за борговою розпискою, необхідно залишити без задоволення.

За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.133, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за борговою розпискою - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя