ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4903/23 Справа № 185/5171/22 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А.С. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 185/5171/22

Номер провадження 22-ц/803/4903/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2023 року головуючого судді Зінченко А.С. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі - ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»),мотивуючи вимоги тим,що позивач з 16 липня 2001 року працював на підприємстві в шкідливих підземних умовах праці у відповідача. На виробничо-структурних підрозділах підприємства ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» позивач працював з повним робочим днем під землею в шкідливих умовах. 24 грудня 2016 року позивача було звільнено відповідачем (роботодавцем) із займаної посади за ч.2 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я.

Відповідно до п. 7 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 10 травня 2017 року, затвердженого начальником Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, встановлено наявність у позивача професійних захворювань: радикулопатія білатеральна попереко-крижова L4-S1 і шийна С6-С7 з вираженими статико-динамічними порушеннями, часто рецидивуючий перебіг зі стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового пері артрозу (ПФ другого ступеня), осте артрозу у поєднанні з пері артрозами ліктьових (ПФ другого ступеня) і колінних (ПФ другого ступеня) суглобів; хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група «А». Легенева недостатність першого ступеня; нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху).

Згідно п.13 акту оцінка умов праці позивача по діючим на момент розслідування класифікаціям віднесені до різних ступенів «шкідливих» за всіма факторами.

Згідно довідки Міжрайонної профпатологічної МСЕК від 06 червня 2017 року серії 12ААА № 046725 позивачу первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 60% та встановлено 3-ю групу інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням, зазначено про потребу медикаментозного та санаторно-курортного лікування.

У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності в відносно молодому віці, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію.

Позивач вважає, що за таких обставин зі сторони відповідача йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у нього хронічного професійного захворювання. Вважає виваженим та справедливим розмір відшкодування йому моральної шкоди на рівні 200 000 грн, що відповідатиме глибині тих моральних страждань, які він зазнав внаслідок втрати професійної працездатності.

Просив стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на його користь, в якості відшкодування моральної шкоди у зв`язку з отриманим професійним захворюванням суму грошових коштів у розмірі 200 000 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 120 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» просить скасувати рішення в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 120 000 грн та зменшити розмір відшкодування, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, невірну оцінку доказам, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, окрема зазначено, що сама по собі робота у шкідливих та небезпечних умовах не порушує прав працівника. За відсутності у справі належних і допустимих доказів зміни психічного стану позивача підстави для ствердження про заподіяння йому моральної шкоди відсутні. Судом першої інстанції не було належним чином досліджено акт огляду потерпілого МСЕК та індивідуальну програму реабілітації інваліда, в яких спеціалістами МСЕК зазначаються потреби щодо психологічної реабілітації хворого. Індивідуальна програма реабілітації інваліда не містить вказівок на необхідність психологічного лікування, а також наявності в позивача психологічних та моральних страждань. Зазначено, що відповідачем було забезпечено ОСОБА_1 спеціальним одягом, засобами індивідуального захисту та створено безпечні і нешкідливі умови праці у рамках існуючої технології видобутку вугілля. Іншої технології видобутку вугілля на території України не запроваджено. Відповідно до п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 10 травня 2017 року, однією з причин виникнення професійного захворювання позивача є непостійне використання ЗІЗ, що свідчить про наявність його вини у виявленому у нього профзахворюванні. Відповідачем вимоги нормативно-правових актів з охорони праці не порушувалися. В матеріалах справи відсутні докази про настання будь-яких аварій на підприємстві та/або доказів порушення норм законодавства з охорони праці, відсутні будь-які акти перевірок відповідних контролюючих органів, щодо допущення порушень з боку відповідача. Позивачем не надано жодних доказів про наявність постанови чи вироку суду про притягнення посадових осіб відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Враховуючи відсутність встановлених фактів порушення відповідачем законодавства про охорону праці, є недоведеним причинний зв`язок між виникненням хронічних захворювань та діями відповідача. Судом першої інстанції безпідставно не досліджено чи дійсно позивач фактично проходить медичні лікування, санаторно-курортне лікування, оскільки, доказів підтвердження цих фактів до позову позивачем не надавалося, а посилання на медичні рекомендації не є підтвердженням їх виконання в дійсності. Крім того, позивачем не надано суду доказів моральних та фізичних страждань, витрат немайнового характеру та негативних наслідків морального характеру. В матеріалах справи відсутні будь-які докази стресу, якого зазнав потерпілий в результаті професійного захворювання чи його наслідки; відсутні також і докази стану депресії позивача чи інші негативні наслідки. Позивачем не додано до позовної заяви жодних доказів про хворобу, пов`язану з виявленим у нього професійним захворюванням. Зазначено, що на фізичні страждання позивача можуть впливати і інші хвороби, які не є професійними, що виключає всі обставини на які посилається позивач у своїй позовній заяві. Позивачем не розмежовано від чого саме він страждає, що за хвороби спричиняють фізичний, душевний біль та потребують, також додаткових сил для життєвого комфорту, витрат коштів на медичне лікування та інше.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Повалій О.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, зокрема зазначаючи, що позивачем надано переконливі та змістовні роз`яснення, в чому саме полягає заподіяна йому моральна шкода, тому факт моральних страждань позивача є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування. У виникненні в позивача хронічних професійних захворювань наявна вина відповідача, оскільки згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 10 травня 2017 року було встановлено наявність у позивача професійних захворювань, які виникли у позивача внаслідок роботи тривалий час в умовах дії шкідливих факторів на підприємстві відповідача. Зауважено, що навіть при очевидній вині роботодавця, в даному конкретному випадку, законодавець не відносить таку вину до обов`язкової складової умов відшкодування моральної шкоди роботодавцем, оскільки вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Хронічне професійне захворювання та втрата професійної працездатності позивача настали, оскільки, в тому числі, і відповідач як роботодавець, у якого позивач пропрацював більше 15 років, не забезпечив створення нешкідливих та небезпечних умов праці, а тому, в даному випадку наявна і вина відповідача, як працедавця у виникненні хронічного професійного захворювання. У зв`язку з отриманням хронічного професійного захворювання та трудового каліцтва позивач більше не може виконувати ту роботу, якою займався раніше, оскільки йому протипоказана робота в умовах важкої фізичної праці. Отже, даний факт є належним та достатнім для встановлення наявності вини відповідача у вчинених ним правопорушеннях та підлягає відшкодуванню спричиненої працівникові моральної шкоди, завданої внаслідок набутого професійного захворювання, у зв`язку із незабезпеченням безпечних та здорових умов праці, оскільки, саме відповідач мав створити позивачу, належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що факт наявності моральної шкоди можна встановити лише за висновком судово-психологічної експертизи, однак, з такими твердженнями погодитись не можливо, оскільки право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання настає саме з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності, що узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 20 листопада 2019 року по справі №210/3177/17. Крім того, на думку позивача, відсутня необхідність дослідження в судовому засіданні індивідуальної програми реабілітації, оскільки позивач, як на одну з підстав виникнення моральних страждань посилається на факти встановлення йому стійкої втрати працездатності та встановлення інвалідності, що підтверджуються копіями наявних в матеріалах справи довідок МСЕК, які ніким не оскаржені і їх правдивість не піддається розумному сумніву.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи викладене, оскільки вказана справа є малозначною, то підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач з 03 листопада 1986 року по 24 грудня 2016 року працював на різних посадах у різних структурних підрозділах в ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

24 грудня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи.

Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 10 травня 2017 року (Форма П-4) ОСОБА_1 має діагноз: радикулопатія білатеральна попереко-крижова L4-S1, переважно справа, шийна С6-С7 з вираженими статико-динамічними порушеннями, часто рецидивуючий перебіг зі стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеартрозу у поєднанні з періартрозами ліктьових (ПФ другого ступеня) і колінних (ПФ другого ступеня) суглобів, код М 54.1, М17-19; хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група «А». Легенева недостатність першого ступеня, код J44, J43.8, нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху), код Н90,3.

Хронічне професійне захворювання виникло у позивача внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технології, механізмів, робочого інструменту, не постійного використання ЗІЗ.

Відповідно до первинної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 046725 від 06 червня 2017 року ОСОБА_1 оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 60%, та встановлено третю групу інвалідності з 18 травня 2017 року по 01 червня 2018 року, дата переогляду 15 травня 2018 року.

Відповідно до первинної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 651558 від 06 червня 2017 року позивач оглядався комісією, йому встановлено третю групу інвалідності з 18 травня 2017 по 01 червня 2018 року, дата переогляду 15 травня 2018 року, причина інвалідності професійне захворювання.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 048490 від 10 травня 2018 року ОСОБА_1 оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 60%, встановлено третю групу інвалідності з 01 червня 2018 року по 01червня 2020 року, дата переогляду 15 травня 2020 року.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 736924 від 10 травня 2018 року позивач оглядався комісією, йому встановлено третю групу інвалідності з 01 червня 2018 року по 01 червня 2020 року, дата переогляду 15 травня 2020 року, причина інвалідності професійне захворювання.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 058384 від 29 травня 2020 року позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 60%, встановлено третю групу інвалідності з 01 червня 2020 року безстроково, переогляду не підлягає.

Суд першої інстанції, дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є законними та обґрунтованими, оскільки внаслідок отриманого професійного захворювання на виробництві останньому заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров`я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров`я, на безпечну працю, що призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд з урахуванням принципу розумності та справедливості, враховуючи стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, інвалідність, вину підприємства в заподіянні шкоди, характер та об`єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаного профзахворювання, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, а саме 60 % втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог визначивши розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 120 000 грн.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та узгоджується з положеннями статей 153,237-1 КЗпП України.

Висновок суду підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 10 травня 2017 року, згідно з яким позивач отримав професійні захворювання, які, зокрема, виникли з причин тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого. В пункті 13 вказаного акту, щодо наявності шкідливих умов праці зазначено, що згідно з державними санітарними нормами та правилами Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затвердженими Наказом МОЗ України від 08 квіт7ня 2014 року № 428, оцінка умов праці гірника підземної дільниці з видобутку вугілля ОСОБА_1 віднесена: - по наявності хімічних речовин в повітрі робочої зони до 3 класу 4 ступеню «Шкідливі»; - по рівню шуму шумового навантаження до 3 класу 2 ступеню «Шкідливі»; - по показникам мікроклімату до 3 класу 1 ступеню «Шкідливі»; - по показникам освітлення до 3 класу 2 ступеню «Шкідливі»; - по важкості праці до 3 класу 3 ступеню «Шкідливі»; - по напруженості праці до 3 класу 2 ступеню «Шкідливі» (а.с. 12-13).

Крім того, наявність у позивача професійних захворювань відображено у виписках із медичної карти амбулаторного та стаціонарного хворого ОСОБА_1 , наданими виписками зі історій хвороб позивача, медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського науково-дослідного інституту промислової медицини про наявність професійного характеру захворювання від 12 квітня 2017 року № 451.

Наданими позивачем довідками МСЕК підтверджується встановлення 60% втрати працездатності, у зв`язку з професійним захворюванням первинно з 18 травня 2017 року, третя група інвалідності , а з 01 червня 2020 року безстроково, переогляду не підлягає.

Відповідач не оспорює факт перебування позивача в трудових відносинах.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, спричиненої втратою працездатності у зв`язку із профзахворюванням, є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 3 Конституцією України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Стаття 237-1 КЗпП України надає право працівникові на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з послідуючими змінами) та положень ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок про відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, відповідно до ст. ст.23, 1167 ЦК України, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, які він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позовні вимоги є обґрунтованими, враховуючи, що професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство), оскільки після роботи на підприємстві відповідача протягом більше 22 років, та зі звільнення за станом здоров`я 24 грудня 2016 року до встановлення позивачу третьої групи інвалідності за професійним захворюванням 18 травня 2017 року, позивач на інших підприємствах не працював.

Право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з моменту встановлення стійкої втрати професійної працездатності, що підтверджується відповідними медичними документами.

Позивачу встановлено ушкодження здоров`я під час виконання трудових обов`язків, що підтверджується довідками МСЕК, у зв`язку із чим, заподіяння моральних страждань є доведеним.

Доводи скаржника про те, що відповідачем в повному обсязі виконані обов`язки щодо забезпечення належних умов праці, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки саме негативні показники важких умов праці спричинили виникнення хронічних захворювань у позивача. Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача відповідачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надані.

Забезпечення безпечних умов праці є обов`язком відповідача, а факт виникнення професійних захворювань у позивача у зв`язку із недосконалістю та шкідливістю виробничого процесу на підприємстві відповідача встановлений в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 10 травня 2017 року.

Відсутність прямого причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди є безпідставними, оскільки суд першої інстанції, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно дійшов висновку, що ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, оскільки він працював понад 22 роки у шкідливих умовах у відповідача та за час роботи отримав професійні захворювання, внаслідок тривалої дії шкідливих факторів на робочому місці позивач частково втратив професійну працездатність, що належним чином має бути компенсовано.

Крім того, звертаючись до суду, позивач зокрема зазначав, що у зв`язку з хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, тривалий процес лікування позбавляю його можливості вести повноцінний спосіб життя, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно та негативно позначалося та позначається на душевному та фізичному станах, крім того, на даний час самопочуття його не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого завдає йому душевного болю та страждань.

Вказані позивачем обставини нічим не спростовані.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції визначено виходячи із засад розумності та справедливості, а також характеру та об`єму його фізичних, душевних, психічних страждань. Правова позиція з приводу застосування принципів розумності, виваженості та справедливості при визначені розміру моральної шкоди викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі 197/42/20.

Інші доводи скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Також, судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для зменшення визначеного судом розміру компенсації. Заперечуючи проти визначеного судом розміру стягнутої на користь позивача моральної шкоди, відповідач не надав належних і допустимих доказів, що спростовують правильність висновків суду.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Також, слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: