Справа №351/1333/22
Номер провадження №2/351/89/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді - Сегіна І.Р.,

за участі секретаря - Том`юк С.М.,

представника позивача- ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Снятині справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивував тим, що 17.11.2020 р. між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальником була власноруч складена та представлена відповідна розписка. За укладеним договором позики ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 18500 доларів США та зобов`язався повернути за вимогою. До укладення договору зазначена сума фактично передана позичальнику. Однак, прийняті на себе зобов`язання відповідач не виконав та до теперішнього часу борг не повернув. Також, позивачем у позовній заяві розраховано суму відсотків, з врахуванням облікової ставки, встановленої рішенням Правління національного банку України, на момент виникнення боргових зобов`язань- 17.11.2020р., що становить 3195,29 доларів США.

Просив стягнути із ОСОБА_4 на його користь суму боргу за договором позики від 17.11.2020р. у розмірі 18500 доларів США та відсотки у розмірі 3195,29 доларів США.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з викладених у позові підстав, просив позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив повністю, з викладених у відзиві на позовну заяву підстав.

03.11.2022р. представник відповідача подав до суд відзив, в якому вказав, що вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Так, позивач вказує, що відповідач ігнорує його вимоги про повернення суми боргу. Проте, дана обставина не відповідає дійсності та не підтверджується жодним доказом, оскільки матеріали справи не містять документів, які підтверджують звернення позивача до відповідача з вимогою про повернення боргу. Також, відповідач заперечує проти твердження позивача про те, що ним складалася розписка про отримання грошових коштів, оскільки, така розписка відповідачем ніколи не складалася. У розписці від 17.11.2020р. вказано паспорт відповідача № НОМЕР_1 . В той же час до позову долучено копію паспорта відповідача із № НОМЕР_2 . Тобто, розписка складена невідомою особою із зазначенням номеру паспорта не відповідача. Також, в розписці міститься виправлення серії паспорту відповідача із СН на СК, що підтверджує той факт, що розписка складена не відповідачем. З приводу нарахованих позивачем відсотків зазначає наступне. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц вимога позивача про стягнення з відповідача процентів є незаконною та такою, що не підлягає задоволенню. До того ж, позивач нараховує процент из 17.11.2020р. по 05.09.2022р., не обгрунтовуючи такий період нарахування. А відповідно до зазначеної Постанови СВ проценти не можуть бути нараховані після припинення дії договору позики. Просив у задоволенні позову відмовити.

Також, представник відповідача подав до суду заяву про закриття провадження у справі, в якій вказав, що у відповідності до вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Посилаючись на вимоги правової позиції, викладеної Верховним Судом у справі № 638/3792/20, зазначив, що позовна заява пред`явлена позивачем передчасно, осільки із жодними вимогами до відповідача позивач не звертався. Просив провадження у справі закрити.

22.11.2022р. представником позивача подано до суду заперечення на заяву про закриття провадження у справі. Заперечення мотивує тим, що відповідно до усталеної судової практики, подання позовної заяви є різновидом пред`явлення позикодавцем вимоги, у випадку, якщо іншого порядку сторонами не погоджено в укладеному договорі. До подібних висновків прийшов, зокрема, Верховний Суд у справі № 242/3822/19 від 07.06.2021р.. Позовна заява ОСОБА_3 була подана до суду 16.09.2022р.. Відповідачу стало відомо про наявність даного спору 13.10.2022р., як неодноразово зазначає у процесуальних документах представник відповідача адвоката Середа А.П.. Оскільки відповідачу по справі стало відомо про наявність заявленої вимоги про повернення боргу не пізніше 13.10.2022р., то відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, строк погашення боргу сплив 13.11.2022р. (13.10.2022р. + 30 календарних днів = 13.11.2022р.. Однак, жодних дій, спрямованих на погашення заборгованості відповідачем не вчинялося. Просив у задоволенні заяви про закриття провадження по справі, поданої представинком відповідача ОСОБА_2 відмовити повністю.

Ухвалою Снятинського районного суду від 30.01.2023р. у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору відмовлено.

Вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов частково підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 17.11.2020р. відповідач ОСОБА_4 отримав у позивача ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 18500 доларів США, що підтверджується договором позики від 17.11.2020р..

Згідно розписки від 17.11.2020р. ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 суму в розмірі 18500 доларів США та зобов`язався повернути за вимогою.

Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, частиною 2 якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з висновків постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позикодавець має право вимоги до позичальника на повернення йому суми боргу за розпискою за наявності у нього оригіналу розписки підписаної позичальником.

В той же час, позичальник- відповідач ОСОБА_4 свої зобов`язання не виконав, борг в обумовлений строк не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки про отримання позичальником коштів.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування грошовими коштами у сумі 3195,29 доларів 29 центів США, то суд виходить з наступного.

Так відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц Верховний Суд зазначає, що частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

«За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року N 679-XIV "Про Національний банк України" (далі - Закон N 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі N 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.»

Також, суд критично оцінює, твердження представника відповідача, надані ним у судовому засіданні, з приводу того, що у представника позивача відсутній ордер на надання правової допомоги, який належним чином засвідчений та виданий, оскільки таке твердження не підтверджено жодним доказом.

За таких обставин суд вважає, що позов частково підставний та підлягає до часткового задоволення, оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу, а тому з нього слід стягнути грошові кошти в сумі 18500 доларів США. В решті позову слід відмовити.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, в розмірі 6743,64 грн. Також, з відповідача на користь позивача слід стягнути 12 750 грн. витрат за надання правової допомоги.

На підставі ст. ст. 526, 549, 551, 554, 610, 1048 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість згідно договору позики в сумі 18500 доларів США.

В решті позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 6743,64 грн. сплаченого судового збору та 12 750 грн. витрат за надання правової допомоги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Ігор СЕГІН