ПОСТАНОВА

Іменем України

29 грудня 2023 року м. Кропивницький

справа № 383/679/23

провадження № 22-ц/4809/1048/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорова С. М., Чельник О. І.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області (суддя Бондаренко В. В.) від 07.06.2023,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

31.03.2023 Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 05.05.2014 у розмірі 44317,23 грн.

Вимоги позивача обгругнтовано тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернувся до Банку з підписаною ним анкетою-заявою № б/н від 05.05.2014. У анкеті-заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку й ці умови складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

На виконання умов договору Банк відкрив відповідачу рахунок та встановив кредитний ліміт, розмір якого змінювався на підставі умов договору.

За умовами договору ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати погашення кредиту та відсотків за користування кредитом шляхом внесення коштів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу.

Відповідач свої зобов`язання не виконує, а тому станом на 13.03.2023 має заборгованість перед Банком в розмірі 44317,23 грн, що складається з такого: 36253,75 грн - заборгованість за кредитом, 8063,48 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

З огляду на такі обставини, Банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованості та компенсувати йому коштом відповідача судові витрати.

2.Короткий зміст рішення суду

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07.06.2023 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.05.2014 у розмірі 36253,75 грн, що складає заборгованість за тілом кредиту, а в задоволені вимог Банку про стягнення процентів за користування кредитом в сумі 8063,48 відмовив. Крім того, суд стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в сумі 2200,88 грн.

Суд визнав доведеним факт використання відповідачем коштів, які йому надав Банк шляхом кредитування та які відповідач не повернув у сумі 36253,75 грн. Суд вважав, що ця заборгованість підлягає стягненню з відповідача.

Поряд з цим суд визнав безпідставними вимоги Банку про стягнення процентів так, як надані Банком докази не підтверджують досягнення між ним і відповідачем домовленності про проценти у конкретному розмірі.

3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Відповідач ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Рижкова Вікторія Олегівна, подав до суду апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07.06.2023 в частині стягнення з відповідача на користь Банка заборгованості за тілом кредиту в сумі 36253,75 грн та судового збору в сумі 2200,88 грн.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що відповідач визнає факт укладення між ним і позивачем кредитного договору у 2014 році. Він стверджує, що отримав видану йому Банком кредитну картку, користувався кредитом та повернув отриманий кредит з відсотками.

Однак у період з 13.09.2021 по 20.09.2021 невідома особа шляхом довіри заволоділа реквізитами його банківських карток за номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , а потім викрала кошти з його банківського рахунку на загальну суму 68633,00 грн. За цим фактом органом Національної поліції здійснюється кримінальне провадження де він визнаний потерпілим.

Він повідомив про це Банк і той заблокував його рахунок.

Відповідач вважає, що суд безпідставно поклав на нього відповідальність за здійснення невстановленими особами несанкціонованих платіжних операцій з використанням реквізитів його платіжних карток так, як він особисто такі платежі не здійснював і своїми діями чи бездіяльністю не сприяв третім особам в отриманні необхідної інформації для здійснення переказу коштів.

Відповідач, виявивши факт крадіжки коштів з його рахунку, вжив необхідних дій: повідомив про це Банк та звернувся до правоохоронного органу із заявою про злочин.

Висновки суду першої інстанції в частині стягнення з нього заборгованості суперечать висновкам Верховного Суду України щодо застосування норм права, які викладені у постанові від 13.05.2015 у справі № 6-71цс15.

4.Відзив на апеляційну скаргу від позивача АТ КБ «ПриватБанк» до суду не надійшов, проте згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

5.Розгляд справи в апеляційній інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у цій справі становить 44317,23 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справа не належить до категорії таких, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК України), апеляційна скарга розглянута судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

6. Суд першої інстанції встановив такі обставини:

05.05.2014 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджено анкетою-заявою ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які разом із Пам`яткою клієнта, Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

При цьому наданий Банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними.

Банк надав ОСОБА_1 наступні кредитні картки:

05.05.2014 картку № НОМЕР_3 з терміном дії 09/16;

30.12.2016 картку № НОМЕР_4 з терміном дії 07/20;

03.12.2020 картку № НОМЕР_5 з терміном дії 09/24;

06.09.2021 картку № НОМЕР_6 з терміном дії 05/25;

21.10.2021 картку № НОМЕР_7 з терміном дії 11/25.

АТ КБ «Приват Банк» за картковим рахунком № НОМЕР_3 , старт якого розпочався 05.05.2014, ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт в сумі 900 грн, який неодноразово змінювався та 26.12.2022 року зменшено до 0,00 грн.

Банківською випискою з рахунку ОСОБА_1 за період з 05.05.2014 по 17.03.2023 підтверджується факт користування відповідачем кредитними коштами.

За обліковими даними Банку заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 13.03.2023 становить 44317,23 грн і складається з такого: 36253,75 грн заборгованість за тілом кредиту, 8063,48 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом.

6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за договором кредиту в сумі 36253,75 грн,колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07.06.2023 в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитом ніким не оскаржується, а тому й не переглядається в апеляційному порядку в неоскаржуваній частині.

7.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

8.1Застосовні норми права та їх джерела, висновки Верховного Суду щодо їх застосування

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до преамбули чинного на час виникнення спірних правовідносин ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі Закон № 2346-ІІІ) цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систмем розрахунків (далі платіжних систем) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійсення нагляду (оверсайт) за платіжними системами.

Згідно зі ст. 1 Закону № 2346-ІІІ у ньому терміни вживаються у такому значенні, зокрема:

держатель електронного платіжного засобу фізична особа, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для переказу коштів з власного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу;

електронний платіжний засіб платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ;

ініціатор особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу;

користувач платіжної системи (далі користувач) юридична або фізична особа, якій надається послуга платіжної системи щодо виконання переказу коштів учасником платіжної системи;

переказ коштів рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатором та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу (п. 14.1. ст. 14 Закону № 2346-ІІІ).

Користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень (абз. 1 п. 14.12. ст. 14 Закону № 2346-ІІІ).

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держатилем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (п. 14.16. ст. 14 Закону № 2346-ІІІ).

Порядок виконання операцій із застосуванням платіжних інструментів, у тому числі обмеження щодо цих операцій, визначаються законами України нормативно-правовими актами Національного банку України (п. 13.1 ст. 13 Закону № 2346-ІІІ).

Зокрема, відповідно до п. п. 5 9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, розробленого відповідно до ст. 13 і ст. 14 Закону № 2346-ІІІ та затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705:

Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем (п. 5);

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (п. 6);

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу (п. 7);

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок (п. 8);

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (п. 9).

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Верховний Суд України у постанові від 13.05.2015 у справі № 6-71цс15 сформулював правовий висновок щодо застосування норм Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а саме: «[…] банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції»

Такий висновок підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 202/10128/14, від 13.09.2019 у справі № 501/4443/14, від 20.11.2019 у справі № 577/4224/16, від 17.06.2021 у справі № 759/4025/19, від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22 тощо.

8.2Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

У цій справі відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції, яким з нього на користь банку стягнуто кредитну заборгованість за договором, посилаючись на те, що невиконаних зобов`язань за кредитом у нього перед позивачем немає.

За твердженням апелянта, суд безпідставно поклав на нього відповідальність за борг, що утворився в результаті викрадення грошових коштів в сумі 68633,00 грн з його банківського рахунку у період з 13 по 20 вересня 2021 року, вчиненого невстановленими особами, які заволоділи та використали реквізити його платіжних карток за номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

На вказані обставини посилався відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції, надаючи усні пояснення у судовому засіданні 07.06.2023 (а.с. 96 98).

При цьому апелянт визнає, що між ним і Банком був укладений договір № б/н від 05.05.2014 за умовами якого Банк відкрив йому банківський рахунок, встановив кредитний ліміт, а він його використовував.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, які встановленні ст. ст. 77 80 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження своїх заперечень на позов відповідач надав до суду першої інстанції один доказ - витяг є Єдиного реєстру досудових розслідувань згідно з яким Підрозділом дізнання відділення поліції № 3 (м. Бобринець) Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області, за процесуального керівництва прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000143, внесеному до ЄРДР 27.10.2021 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 185 КК України на підставі заяви ОСОБА_1 про те, що у період з 13.09.201 по 20.09.2021 невстановлена особа шляхом довіри заволоділа реквізитами банківських карток ( НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ) після чого викрала грошові кошти, спричинивши заявнику збитків на суму 68633,00 грн (а.с. 95).

Однак, як вбачається з наявної у справі довідки АТ КБ «ПриватБанк» про видані ОСОБА_1 кредитні картки, яка була додана до позовної заяви, платіжна картка за номером НОМЕР_2 з терміном її дії до 11/25 (30.11.2025) була видана йому 21.10.2021 (а.с. 17).

Згідно з випискою з клієнтського рахунку ОСОБА_1 переказ коштів з використанням платіжної картки за номером НОМЕР_2 здійснювався починаючи з 21.10.2021, тобто з дати її видачі (а.с. 61).

Таким чином, у період з 13.09.201 по 20.09.2021, який є спірним у цій справі, переказ коштів з особового клієнтського рахунку відповідача з використанням емітованої АТ КБ «ПриватБанк» платіжної картки за номером НОМЕР_2 чи її реквізитів не здійснювався через те, що вона видана лише 21.10.2021, тобто пізніше.

Факт видачі ОСОБА_1 емітованої АТ КБ «ПриватБанк» платіжної картки за номером НОМЕР_1 не підтверджується ні вже вказаною довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про видані кредитні картки (а.с. 17), ні випискою з клієнтського рахунку ОСОБА_1 за весь період кредитування з 05.05.2014 по 01.01.2023 (а. с. 61 73).

Відповідач не надав суду доказів, які б містили інформацію про те ким і коли була емітована платіжна картка за номером НОМЕР_1 , та що вона використовувалася як платіжний інструмент на підставі укладеного ним з АТ КБ «ПриватБанк» договору від 05.05.2014.

Крім того, згідно з інформацією, яка міститься у виписці з клієнтського рахунку ОСОБА_1 (а. с. 61 73), станом на початок спірного періоду (з 13.09.201 по 20.09.2021), тобто на кінець 12.09.2021 баланс рахунку був від`ємним і становив 258,70 грн, а на кінець цього періоду баланс рахунку був позитивним і становив + 383,00 грн.

При цьому з 13.09.201 по 20.09.2021 було здійснено 17 переказів коштів з рахунку відповідача на суму 1358,30 грн, а також одне зарахування коштів (поповнення рахунку) на суму 2000,00 грн.

Отже, при виконанні укладеного між Банком і відповідачем договору № б/н від 05.05.2024 використовувалася дебетно-кредитна схема, яка передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням електронного платіжного засобу в межах залишку коштів, що обліковуються на його рахунку, а якщо їх недостатньо або немає, то за рахунок наданого банком кредиту.

При цьому здійснення у період з 13.09.201 по 20.09.2021 не санкціонованих відповідачем платежів з відкритого йому Банком рахунку на суму 68633,00 грн, як те стверджує відповідач в апеляційній скарзі, або ж на суму 36253,75, яку стягнув суд, наявними у справі доказами не підтверджено.

Витяг є Єдиного реєстру досудових розслідувань, який сформований виключно на підставі заяви ОСОБА_1 , не є достатнім доказом того, що поза волею відповідача були здійснені платежі за рахунок наданих АТ КБ «ПриватБанк» йому грошових коштів, за вчинення яких він не є відповідальним, але які вплинули на формування боргу за договором № б/н від 05.05.2014.

Інших доказів, які б підтверджували доводи відповідача про повне виконання ним зобов`язань перед позивачем за укладеним між ними договором, матеріали справи не містять.

9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення, в оскаржуваній його частині, з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07.06.2023 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 29.02.2024.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

О. І. Чельник