ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/1919/23 Головуючий суддя І інстанції Маньковська О. О.
Провадження № 22-ц/818/2478/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про недоговірні зобов`язання, з них
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 27 вересня 2023 року, у справі № 641/1919/23, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат, 3% річних, пені та стягнення моральної шкоди,

встановив:

У квітні 2023 ОСОБА_1 звернвся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат, 3% річних, пені та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 18.11.2000 року він надав відповідачу грошові кошти у розмірі 1000 (одну тисяч) доларів США. Останній зобов`язався повернути позивачу кошти 5 (п?ятого) 7 (сьомого) грудня. Вказані обставини підтверджуються розпискою. Проте, незважаючи на досягнуту домовленість, відповідач взяті на себе зобов?язання так і не виконав, що в подальшому спричинило порушення прав та виникнення збитків для позивача. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням як найшвидше повернути борг, але ОСОБА_3 злісно та безвідповідально намагався уникнути повного виконання покладених на нього зобов`язань. У квітні 2002 року позивач звернувся до суду про стягнення боргу за розпискою. 07 липня 2004 року рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі № 2- 129/04, позовні вимоги задоволено. Рішенням суду стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 5600 грн.

Вказав, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 5600 грн. було виконано лише 28.02.2023р., у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму інфляційних витрат, пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов?язання та 3% річних за період з 07.12.2000 року по 28.02.2023року. Станом на 28.02.2023 року заборгованість становить 91 606,50 грн., що складається з: 29 639,27грн. - пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання; 58 232,60грн.- інфляційні збитки; 3 734,63грн. - 3% за користування грошовими коштами.

На підставі вищевикладеного та уточнивши позовні вимоги 05.07.2023, позивач ОСОБА_1 остаточно просив стягнути з ОСОБА_3 суму інфляційних витрат, пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, 3% річних за період 07.12.2000 року по 28.02.2023 року у сумі 91606,50 грн. та стягнення моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн.

29.06.2023 ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву (а.с.35-47), в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначив, що саме бездіяльність позивача призвела до збільшення строків виконання рішення, оскільки позивач не цікавився станом виконавчого провадження, оскільки отримавши рішення про видачу дублікату виконавчого листа у січні 2020 року, звернувся до виконавчої служби лише у серпні 2021 року. Зауважив, що позивачем не надано доказів того, що їм було погашено борг 28.02.2023 року. Крім того, позивач просив застосувати строк позовної давності щодо вимог про сплату інфляційних витрат та 3% річних, оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми трьома роками, що передували подачі такого позову. Щодо нарахування пені відповідач зазначив наступне: якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

05.07.2023 позивачем було подано відповідь на відзив, в якій останній заперечував щодо застосування строків позовної давності, посилався на те, що про суму, яка підлягає нарахуванню 91606,50 грн. позивачу стало відомо лише після сплати відповідачем боргу 28.02.2023 року. Крім того, позивач вказує на те, що відповідач намагається уникнути відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки останній не заперечує факт стягнення з нього боргу за рішенням суду.

Крім того, позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача 30000,00 грн. як компенсацію моральної шкоди.

Відповідач отримавши відповідь на відзив подав до суду заперечення, в яких зазначив, що позовні вимоги не підтверджені будь-якими доказами. Крім того, зауважив, що з його рахунку на підставі виконавчого листа було списано 609,62 грн. та 6490,60 грн. Щодо збільшення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, відповідач заперечував, вважав їх необґрунтованими.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 27 вересня 2023 року було частково задоволено позов.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних витрат, 3% річних за період з 28.02.2020 року по 28.02.2023 року в розмірі 4256 грн. 63 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави суму судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення змінити та задовольнити його позивні вимоги у повному обсязі.

Зазначив, щозаборгованість відповідача за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, 3% річних за період 07.12.2000 року по 28.02.2023 року у сумі 91606,50 грн.

Вказав, що відповідач тривалий час не повертав та не виконував рішення суду, більш ніж 22 роки, та замість 1000 доларів США 28.02.2023 отримав 5600,00 гривень. Станом на теперішній час 1000 доларів США за курсом НБУ становить 36 579 гривень.

Зазначив, щойому спричинена моральна шкода, він не зміг користуватися своїми коштами на придбання різних речей. Невиконанням зобов`язання позивачу були спричинені моральні страждання, які полягали у невиконані відповідачем зобов`язань значний проміжок часу, а також душевні страждання, перенесені позивачем в результаті дій відповідача, тому просить позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. задовольнити у повному обсязі.

У письмовому відзиві ОСОБА_3 просить скасувати частково рішення у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних витрат, 3% річних за період з 28.02.2020 року по 28.02.2023 року в розмірі грн. 63 коп., та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних витрат, 3% річних за період з 28.02.2020 року по 23.02.2022 року в розмірі 1332,24 грн.; також зменшити суму відшкодування моральної шкоди. Скасувати частково рішення в частині стягнення ОСОБА_3 на користь держави суму судового збору в розмірі 1073 грн. 00 коп., та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь держави суму судового збору в розмірі 92 грн 42 коп. В іншій частині рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вважає, що при вирішенні питання щодо стягнення інфляційних збитків та 3% річних за період з 28.02.2020 року по 28.02.2023 року суд першої інстанції не застосував п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану. У своєму відзиві на позовну заяву Відповідач зазначав, що згідно із Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 18, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем),позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи зазначені норми, стягненню підлягають сума інфляційних витрат у розмірі 998.01 грн. та 3% річних у розмірі 334.23 грн. за період з 28.02.2020 по 23.02.2022 року.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції щодо стягнення моральної шкоди в сумі 5000 гривень ґрунтується виключно на поясненнях Позивача. Будь - яких доказів, що підтверджують факт наявності моральних або фізичних страждань (показаннями свідків, висновками експертів, письмові докази (наприклад, медичними довідками, висновками) та іншими документами, що підтверджують обставини, що мають значення для доказування факту заподіяння моральної шкоди), обґрунтування визначеного позивачем розміру компенсації тощо Позивачем не надано. До апеляційної скарги додано виписний епікриз із медичної амбулаторної картки позивача, який не може бути доказом факту наявності фізичних або моральних страждань, оскільки свідчить про стан здоров`я Позивача станом на жовтень 2023 року (після винесення рішення судом першої інстанції) і ніяким чином не доводить причинний зв`язок.

Вказує, що він має єдиний дохід - пенсія, та починаючи з дати, накладення арешту на пенсійний рахунок не мав можливості сплатити борг, а враховуючи, що на пенсійний рахунок, починаючи з 31.01.2022 року, накладено арешт, та враховуючи введення з 24.02.2022 року на території України воєнного стану знаходився у скрутному фінансовому становищі та фактичне залишився без будь - якого доходу. На підтвердження зазначених обставин, повідомляю, що він є інвалідом 3 групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико - соціальної експертною комісією серія 12 ААВ № 695050 від 16.03.2023 року, пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 , виданим Пенсійним фондом України 06.04.2023 року (довічно). Починаючи, з березня 2022 року (з початку широкомасштабної збройної агресії РФ проти України) він втратив роботу, враховуючи, що йому протипоказана тяжка фізична праця, іншу роботу знайти не може, будь - яких інших доходів, окрім пенсії по інвалідності у мінімальному розмірі, передбаченому законодавством в сумі 2093, 00 гривень, не має, що підтверджується довідкою форми 7-ОК (індивідуальні відомості про застраховану особу), виданої Пенсійним фондом України 17.10.2023 року, довідкою ГУ ПФУ у Харківській області № 6032 від 14.11.2023 року.

Щодо стягнуто судового збору, то він підлягає зменшенню до 92 грн.42 коп., з огляду на стягнену суму у рішенні суду 9256,63 грн.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що постановою Харківського апеляційного суду від 15.01.2020 року було постановлено видати дублікат виконавчого листа № 2-129/04, виданого на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 липня 2004 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 600,00 грн (п`ять тисяч шістсот грн) на відшкодування матеріальної шкоди та 56,00 грн (п`ятдесят шість грн) судового збору (а.с.44).

Згідно листа АТ «Укрсіббанк» № 11/18094 від 06.07.2023 року, 21.02.2023 року було виконано платіжну інструкцію від 09.02.2023 року «Основ`янсько - Слободській ВДВС стягнення на підставі виконавчого листа № 2 - 129/2004 від 17.02.2020 року ВП № 66590869» та списано з рахунку відповідача 609,62 гривні; 06.03.2023 року було виконано платіжну інструкцію від 22.02.2023 року «Основ`янсько - Слободській ВДВС стягнення на підставі виконавчого листа № 2 - 129/2004 від 17.02.2020 року ВП № 65807711» та списано з рахунку відповідача суму 6490, 60 гривень (а.с.62).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Щодо вимоги позивача про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, то судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у її задоволенні, з огляду на наступне.

За змістом ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові КГС ВС від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Оскільки, що матеріали справи не містять підтвердження того, що договором від 18.11.2000 р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , передбачена пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

За змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини 1 статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннямистатті 611 цього Кодексупередбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Такі правові висновки зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

Як вбачається з висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставістатті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другоюстатті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625ЦК Українивиникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.

Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК Українидає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбаченихстаттею 625цього Кодексу за увесь час прострочення.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання.

Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Відповідні правові позиції висловлено Верховним Судом у постановах Великої Палати від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18, від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі №759/4755/19, від 18 січня 2023 року у справі № 524/4102/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 462/109/21.

У справі, що переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 рішення суду про стягнення з нього коштів за договором позики.

Відповідачем не виконано рішення, яким стягнуто заборгованість в гривні, тобто валютою заборгованості є національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість також є правомірним.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача коштів на підставі статті 625 ЦК України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, зазначив, що тлумачення частини першої статті509, частини першої статті267, статті625 ЦК України свідчить, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкціястатті 625 ЦК Українищодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі № 409/129/20.

Однак, з обставин даної справи вбачається, що кредитор вже скористався судовим захистом, і рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, отже, таке зобов`язання не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбаченихстаттею 625 ЦК України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19, провадження № 61-14506св20.

У постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року по справі № 204/5103/21 зазначено, суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Судом першої інстанції не вірно розраховано період нарахувань розмір 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією рф проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває дотепер.

15 березня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану». Відповідно до частини 3Закону України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу Українита інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу Українидоповнено пунктами 18 і 19.

Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється відвідповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З урахуванням того, що рішення суду про стягнення коштів ухвалено у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору, між сторонами виникло грошове зобов`язання, пов`язане з невиконанням умов договору, що підтверджено рішенням суду. Тож до цих правовідносин підлягає застосуванню пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Таким чином, підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат після 24 лютого 2022 року відсутні, і стягненню підлягають відповідні нарахування лише за період з 28 лютого 2020 року по 23 лютого 2022 року.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, щодо періоду нарахувань, а тому інфляція за пеірод з 28.02.2020 по 23.02.2022 складає (5 600,00 x 1.19001124 - 5 600,00 )= 1 064,06 грн. та 3 % річних за період 28.02.2020 до 31.12.2020 (5 600,00 x 3 % x 308 : 366 : 100)=141 грн.38 коп. та за період 01.01.2021 до 23.02.2022 (5 600,00 x 3 % x 419 : 365 : 100)=192 грн 85 коп.

Звертаючись до суду, позивач просить стягнути з відповідача суму інфляційних витрат та 3% річних за період з 07.12.2000 року по 28.02.2023року. Враховуючи, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 5600 грн. було виконано в повному обсязі лише 28.02.2023р., що не оспорюється відповідачем та підтверджується матеріалами справи, беручи до уваги, що з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 18.04.2023 року, а також суд приймає до уваги те, що до суду позивач не подавав заяв про поновлення строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги за період з 07.12.2000 р. до 28.02.2020 р. задоволенню не підлягають, оскільки заявлені поза межами строку позовної давності.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції помилково не застосував п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Аналізуючи зміст вказаної норми, суд приходить до висновку, що вона стосується саме правовідносин, що виникають з договорів кредиту (позики).

Постановою КМУ від 05.03.2022 № 206, яка застосовується з 24.02.2022, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», до припинення воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх не оплати або оплати не в повному обсязі.

Суд, у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень, не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погодився з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 234/3840/15-ц.

Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 24.02.2022 по 28.02.2023 включно не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, за заявою відповідача суд апеляційної інстанції застосовує позовну давність до цих спірних правовідносин, та з урахуванням приписів Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, та стягує з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та трьох відсотків річних за період з 28 лютого 2020 року по 23 лютого 2022 року суму інфляційних витрат у розмірі 1064,06 грн. та 3% річних у розмірі 334,23 грн.

Щодо стягнення моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст. 23, 1167 ЦК України.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Позивач в обґрунтування стягнення моральної шкоди вказав, що не повернення відповідачем суми боргу протягом більш ніж двадцяти років, спричинило останньому моральні страждання, що негативно відобразилося на якості його життя, постійні хвилювання та відволікання від звичайних справ відбувалися тривалий час. Крім того, позивач вказує, що сума боргу останньому була повернута остаточно лише у 2023 році, проте, це складає значно меншу суму ніж 1000 доларів США в перахунку в гривню станом на теперішній час, у зв`язку із чим, позивач втратив багато можливостей придбати необхідні речі для нього та його сім?ї, від чого в позивача з`явились особливі хвилювання та страждання.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди завданої відповідачем, яка полягала у невиконані відповідачем зобов`язань значний проміжок часу, а також врахував душевні страждання, перенесені позивачем в результаті дій відповідача, а також враховано принципи співмірності, розумності та справедливості та обґрунтовано стягнуто моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; з порушенням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги частково спростовують висновки суду, тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює рішення суду першої інстанції.

Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Позивача ухвалами суду від 21.04.2023 та 22.11.2023 було звільнено від сплати судового збору, тому судовий збір в розмірі підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Таким чином, у зв`язку із переглядом справи в апеляційному порядку та задоволенням частково позову, то з відповідача ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір за подання позову (1073,60*5,2%:100)=55 грн.79 коп. та за апеляційну скаргу (1610,40*94,8:100)=1526 грн.65 коп., а всього 1582 грн. 44 коп.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 27 вересня 2023 року-змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних витрат, 3% річних за період з 28.02.2020 року по 23.02.2022 року в розмірі 1398 (одна тисяча триста дев`яносто вісім гривень) грн. 29 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави суму судового збору в розмірі 1582 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят дві) грн. 44 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 26 грудня 2023 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.