ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/4683/23 Головуючий суддя І інстанції Семіряд І. В.
Провадження № 22-ц/818/2079/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виплату заробітної плати
ПОСТАНОВА

26 грудня 2023 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2023 року, по справі № 638/4683/23, за позовом ОСОБА_1 до Товариство з обмеженою відповідальністю "Біолар" про відшкодування компенсаційних коштів за затримку виплати заробітної плати,
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю "Біолар" про відшкодування компенсаційних коштів за затримку виплати заробітної плати.
Позовна заява мотивована тим, що вона працювала у ТОВ «Біолар» м. Харків бухгалтеркою з 01.12.2020. З початком війни, у зв`язку з загрозою життю та здоров`ю виїхала до м. Львів, де проживає по теперішній час, як ВПО. Мала бажання працювати дистанційно за місцем працевлаштування у м. Харкові. Дію трудового договору роботодавець не призупинив, але ніяких дій не здійснював, тобто і не призупинив дію договору і не звільняв з роботи. Позивач багато разів зверталась телефоном до директора з проханням вирішити питання трудового договору, але трудову книжку і належні виплати не отримала. Через невизначеність і відсутність будь- яких дій з боку директора була вимушена ініціювати розірвання трудового договору, відповідно до ст. 38 КЗпП, так як тривалий час не мала можливості працевлаштуватись у м. Львові. 10.06.2022 була звільнена з ТОВ «Біолар», за її ініціативою через Центр зайнятості у м. Львові. З 24.02.2022 по 10.06.2022 позивач, фактично, законно перебувала на своїй посаді бухгалтера, знаходячись у простої. Заборгованість по заробітній платі за лютий 2022 червень 2022 становить 43 494,09 грн. Окрім того, не була виплачена компенсація за невикористану відпустку у розмірі 48 395,27 грн.
Вказала, що неправомірна бездіяльність роботодавця призвело для порушення трудового права позивача, чим спричинила моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, щоденна невизначеність з роботою пригнічувала психіку та перешкоджала професійній діяльності. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 3650 грн, виходячи з 10 грн за добу (10 грн*365 днів).
Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 08 серпня 2023 року було частково задоволено позовні вимоги.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Біолар» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у розмірі 25 000 грн, за вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів фізичних осіб, моральну шкоду 3000 (три тисячі) грн, а всього 28 000 (двадцять вісім тисяч) грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення у частині зменшення більш ніж у два рази відшкодування компенсаційних коштів за значну затримку відповідачем виплату заробітної плати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення у частині зменшення більш ніж у два рази відшкодування компенсаційних коштів за значну затримку відповідачем виплату заробітної плати є незаконним та необгрунтованим.

Вказав, що відповідач дію трудового договору з позивачем не призупинив, але і ніяких дій щодо позивача не здійснив, а саме: не призупинив і не розірвав трудовий договір, не звільнив з обов`язків бухгалтерки, не повідомив про будь-які накази. Позивачка мала повне право працювати, що саме і пропонувала роботодавцю, так як не могла влаштуватись на роботу. Та якби не позов поданий до суду, що змусило відповідача 15.06.2023 сплатити заробітну плату за 17 днів лютого до 24.02.2022 і компенсацію за 8 днів невикористаної відпустки.

Вказав, що відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022 №309 зі змінами від 17.08.2023 Харківська міська територіальна громада переведена з переліку територій активних бойових дій відповідно до частини 2.9 розділу ІІ до переліку територій можливих бойових дій відповідно до частини 1.8 розділу І.

Посилання суду на постанову Великої Палати Верховного суду по справі №751/9584/15-ц при розгляді справи не є коректним і доцільним, оскільки вона від 26.06.2019, а Закони України №2136ІХ, №2352-ІХ зі змінами відповідно від 15.03.2022 і 01.07.2022, а саме з абсолютними різними редакціями ст.117 КЗпП. Прийняті поправки у 2022 році у вказані закони, змінили законодавчі нормативи і чітко визначили новий порядок компенсації за порушення роботодавцем свого зобов`язання і трудового права позивачки, тобто звузили період розрахунку середнього заробітку для відшкодування за затримку виплати заробітної плати.

Зауважує, що відповідно до фінансової звітності за 2022 рік ТОВ «Біолар» продовжувало успішну виробничу діяльність та отримало чистий прибуток -684 300,00 грн. Відповідач повністю ігнорував трудове законодавство та зневажливе і принизливе ставлення до ОСОБА_1 з 24.02.2022 на протязі 15-ти місяців до червня 2023 не здійснив своєчасного розрахунку.

Вказав, що зменшення компенсаційних коштів є не зовсім зрозумілим, оскільки було зменшено на 29000 грн, з суми 54314,00 грн до суми 25000 грн. Відповідач не довів у суді, що не зміг був виплатити заробітну плату у 2022 році, ще до виклику у суд 2023 році. Працівник є слабшою стороною у трудових правовідносинах , ніж роботодавець, а також є постраждалою від війни.

Також ТОВ "Біолар" в апеляційній скарзі просить рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог середнього заробітку за час затримки у розмірі 25000 грн. та моральної шкоди 3000 грн., та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи призвели до порушення норм процесуального права та невірного застосування норм матеріального права.

Вказало, що у даній справі позивач у день звільнення 10 червня 2022 року не працювала і ці обставини не заперечувалися учасниками справи, звільнення відбувалося шляхом подання заяви в односторонньому порядку про звільнення через центр зайнятості у іншому регіоні.

Зазначило, що з матеріалами справи відповідач ознайомився 13 червня 2023 року безпосередньо в суді, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі отримана поштовою кореспонденцією 15 червня 2023 року. Тобто фактично про пред`явлення вимоги щодо розрахунку відповідач дізнався лише 13 червня 2023 року і вже 15 червня 2023 року із позивачем було проведено повний розрахунок належних працівникові при звільненні сум. Тобто, враховуючи висновок Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, у даному випадку про затримку розрахунку можна говорити лише протягом 14-15 червня 2023 року, тобто два дні. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що з боку відповідача мало місце прострочення належних при звільненні позивача виплат за період з 11.06.2022 по 11.12.2022, є безпідставним.

Зауважило, що судом першої інстанції не враховано, що в період існування таких обставин: активних бойових дій на території міста Харкова влітку 2022 року, відповідач об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими й іншими нормативними актами щодо свого працівника, а тому обґрунтованим є висновок про відсутність вини відповідача у несвоєчасному розрахунку під час звільненні.

У письмовому відзиві представник ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, задовольнити апеляційну скаргу позивачки і прийняти нове рішення.

На обгрунтування якого виклав доводи аналогічні доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Частково задовольняючи позов, рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем було порушено трудове законодавство, а саме не вчасно сплачено заробітну плату позивачу за лютий 2022 року та компенсацію за невикористану відпустку. Сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Судова колегія погоджується з таким висновком, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, яка діяла до 18.07.2022 передбачалося, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 викладено в такій редакції:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17 та від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 01.12.2020 працювала у ТОВ «Біолар» на посаді бухгалтера.

З 10.06.2022 ОСОБА_1 звільнена з ТОВ «Біолар» на підстав ст. 38 КЗпП України.

Зазначає, що работодацем не було сплачено вчасно заробітну плату за лютий 2022 року, а також не сплачена заробітна плата за період з березня 2022 року по 10.06.2022.

Як встановлено в судовому засіданні відповідачем позивачу було виплачено заробітну плату за лютий 2022 у сумі 12093,48 грн та компенсацію за невикористану відпустку за червень 2022 у розмірі 6640,27 грн 15.06.2023, що підтверджується платіжними інструкціями №1.

Факт сплати відповідачем позивачу заробітної плати за лютий 2022 року та компенсації за невикористану відпустку підтверджується самою позивачкою та наданою нею випискою по картковому рахунку АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої на рахунок ОСОБА_1 15.06.2023 зараховано заробітну плату у розмірах 12093,48 грн та 6640,27 грн відповідно. Також факт отримання невиплаченої заробітної плати за лютий 2022 року та компенсації за невикористану відпустку підтверджено представником позивача у судовому засіданні.

Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з грудня 2021 по червень 2022 у розмірі 54314,00 грн.

Відповідно до змін внесених в ст.117 КЗпП України Законом № 2352-IX від 01.07.2022, які набули чинності 19.07.2022, період, за який працівнику має бути нарахований середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обмежено шістьма місяцями. Закон № 2352-IX від 01.07.2022, яким працівнику обмежено нарахування відповідно до ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями, відповідно до ст.58 Конституції України не має зворотної дії в часі та не поширюється на правовідносини, які існували до набуття цим Законом чинності, тобто до 19.07.2022.

Враховуючи що період з 11.06.2022 (наступний день після звільнення) до 15.06.2023 (дата фактичного розрахунку) становить значно більше шести місяців, суд вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за цей період - з 11.06.2022 по 11.12.2022 включно, тобто за 130 робочих дні.

При цьому, при визначені кількості робочих днів суд виходив із п`ятиденного робочого тижня, відповідно до роз`яснень Мінсоцполітики України та ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Середній заробіток позивача за затримку розрахунку при звільненні за період з 11.06.2022 по 11.12.2022 становить: 846,16 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 130 робочих дні за вказаний період = 127043,20 грн (без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Як вбачається з інформації Пенсійного фонду України за формою ОК-7 заробітна плата ОСОБА_1 за січень 2022 року становила 17395 грн, за лютий 2022 15022,95 грн.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому, загальна сума заробітної плати за два місця ОСОБА_1 становить 32417,95 грн, фактично робочих днів у цих місяцях було 37 днів.

Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 876,16 грн (32417,95 грн/37 днів).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи конкретні обставини справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначені Великою Палатою Верховного Суду критерії, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 18 травня 2022 року» з наступними змінами, який діяв до 22.12.2022 Харківська територіальна громада включена до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 грудня 2022 року.

У подальшому, наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» Харківську територіальну громаду віднесено до Переліку територій можливих бойових дій.

Станом на день розгляду справи Харківська міська громада включена до переліку територій активних бойових дій.

Як зазначено представником відповідача у судовому засіданні ТОВ «Біолар» працювало під час ведення активних бойових дій у місті Харкові, проте значно зменшило свої потужності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зменшення суми середнього заробітку, яку слід стягнути з відповідача, оскільки хоча і наявна вина відповідача у невиплаті позивачу належних сум при звільненні, проте, судом враховано, що така невиплата через настання обставин непереборної сили, а саме початком повномасштабних бойових дій, які проходила, зокрема, і у місті Харкові.

Тому, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки виплати цієї заборгованості, дії позивача і відповідача та початок повномасштабних бойових дій, зокрема, і на території міста Харкова, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 11.06.2022 по 11.12.2022 у сумі 25000 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за період з 24.02.2022 по 10.06.2022.

Звертаючись до суду з зазначеними вимогами, позивач вказує, що з 24.02.2022 по 10.06.2022 вона фактично законно перебувала у простої на своїй посаді бухгалтерки.

За змістом частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Однак, як встановлено в судовому засіданні ТОВ «Біолар» здійснювало свою діяльність, тобто простій не оголошувався, рішень щодо переведення працівників у простій не приймалось.

У судовому засіданні встановлено, що також не заперечується як самою позивачкою так і її представником у судовому засіданні, що ОСОБА_1 , у період з 24.02.2022 по 10.06.2022 не виконувала трудову функцію та посадові обов`язки у ТОВ «Болар», вважаючи , що вона перебуває у простої.

Зазначене також підтверджується табелем обліку використання робочого часу ТОВ «Біолар», відповідно до якого за період з 24.02.2022 по 10.06.2022 ОСОБА_1 обліковувалась як НЗ (неявка з нез`ясованих причин).

Згідно статті 60-2 КЗпП України, дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій. За погодженням між працівником і роботодавцем виконання дистанційної роботи може поєднуватися з виконанням працівником роботи на робочому місці у приміщенні чи на території роботодавця. Особливості поєднання дистанційної роботи з роботою на робочому місці у приміщенні чи на території роботодавця встановлюються трудовим договором про дистанційну роботу. На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. З таким наказом (розпорядженням) працівник ознайомлюється протягом двох днів з дня його прийняття, але до запровадження дистанційної роботи. У такому разі норми частини третьої статті 32 цього Кодексу не застосовуються.

Доказів того, що ОСОБА_1 було переведено на дистанційну роботу чи доказів того, що остання зверталась до ТОВ «Біолар» з заявою про переведення на її дистанційну роботу, позивачем не надано.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В позові позивач посилається на те, що мало місце істотне, тривале порушення її трудових прав, що поставило її у скрутне матеріальне становище, розраховуючи на виконання роботодавцем своїх обов`язків. Зневажливим ставленням роботодавця, у вигляді відмови у виплаті чесно зароблених грошей заподіяно моральні страждання і переживання, які обтяжуються несправедливим ставленням роботодавця до неї.

Так, оскільки судом встановлено, що трудові права ОСОБА_1 були порушені несвоєчасністю виплати належним їй грошових коштів, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на недоведеність завдання позивачу моральної шкоди.

Відповідачем в порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було спростовано висновок районного суду щодо присудженої суми відшкодування.

Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначила, що внаслідок протиправних дій відповідача їй було завдано маральної шкоди, оскільки щоденна невизначеність з роботою пригнічувала її психіку та перешкоджала у професійній діяльності.

Судом встановлено, що відповідачем було порушено трудове законодавство, а саме не вчасно сплачено заробітну плату позивачу за лютий 2022 року та компенсацію за невикористану відпустку.

Отже, сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

На підставі викладеного, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що порушення права позивача на своєчасну виплату заробітної плати призвело до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному стресі, що очевидно позбавляло його стану внутрішньої рівноваги, спричинило почуття незахищеності перед необґрунтованими діями відповідача; факт порушення законного трудового права позивача сам по собі свідчить про заподіяння моральних страждань і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3000 грн в якості відшкодування заподіяної моральної шкоди, вважаючи, що така сума відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Отже, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, то підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 08 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Повний текст судового рішення складено 26 грудня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.Ю. Тичкова.