Номер провадження: 22-ц/813/1142/23
Справа № 521/509/17
Головуючий у першій інстанції Лічман Л.Г.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Назарової М.В.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 адвоката Петренко Н.О.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 22 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Лічмана Л.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 ,до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Філімонової Галини Василівни, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, приведення сторін в первісний стан, витребування квартири, визнання права власності на квартиру, виселення та вселення,

встановив:

12.01.2017 року ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Г.В., та змінивши вимоги, просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 від 08.09.2001 року, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В;

- привести сторони по договору купівлі-продажу кв. № 86 від 08.09.2001 року у первісний стан;

- витребувати у ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_1 ;

- виселити ОСОБА_1 із кв. АДРЕСА_1 , вселити ОСОБА_2 у спірну квартиру.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , посилалася на наступне.

У 2001 році подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , мешкали у кв. АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 був інвалідом першої групи, тому подружжя мали намір обміняти належне їм майно для полегшення його життя на інше. На початку вересня 2001 року подружжя ОСОБА_7 познайомилися з групою тісно пов`язаних між собою осіб: ОСОБА_8 , маклером ОСОБА_9 , подружжям ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які домовлялися шляхом обміну оселитися у квартирі ОСОБА_7 , а також ОСОБА_12 , що називався ріелтором. Було знайдено квартиру в районі гідропарку ОСОБА_13 та була домовленість про обмін на їх квартиру з доплатою 1000 доларів США для лікування ОСОБА_5 . За вказівкою ОСОБА_14 оформила в МБТІ документи по відчуженню квартири. З ОСОБА_11 було складено акт про отримання завдатку у розмірі 500 доларів США. 08.09.2001 року ОСОБА_2 було запрошено до фірми «МІАР», а потім до нотаріальної контори, де їх чекав ОСОБА_4 .

Нотаріус ОСОБА_15 підготувала і прочитала вголос документ на українській мові, яку ОСОБА_2 погано розуміла, перекладав ОСОБА_16 . Вказаний документ позивач підписала, що в подальшому виявилось насправді договором купівлі-продажу з ОСОБА_4 , згідно якого він сплатив ОСОБА_7 23000,00 грн. до візиту в нотаріальну контору. 13.09.2001 року ОСОБА_4 перепродав спірну квартиру ОСОБА_17 , а ті 12.10.2001 року перепродали її ОСОБА_1 . На початку листопада 2001 року до квартири ОСОБА_2 прибули ОСОБА_1 і ОСОБА_10 і силою відібрали ключі, виштовхали її з квартири, змінили двері та замки. Подружжя ОСОБА_7 оселилося в підвалі старого будинку на АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Прокуратурою було порушено кримінальну справу. Вирішення питання щодо повернення квартири у власність ОСОБА_7 неодноразово було предметом судового розгляду.

Так, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2013 року у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення було відмовлено.

На теперішній час підставою для звернення є посилання на укладення вказаної угоди купівлі-продажу внаслідок помилки на підставі ст. 56 ЦК УРСР, а не внаслідок обману, що регулюється ст. 57 ЦК УРСР.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , були задоволені частково.

Витребувано на користь ОСОБА_2 із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 з кв. АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 у кв. АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1280,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 4706,50 грн. (т.2, а.с.33-38).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.05.2018 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.67-74).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , просить рішення суду від 22.05.2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення (т.2, а.с.1-9-110).

Постановою Одеського апеляційного суду від 12.06.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.05.2018 року було залишено без змін (т.2, а.с.182-196).

Однак, постановою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року постанову Одеського апеляційного суду від 12.06.2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.4, а.с.42-47).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад суддів: головуючий суддя Ващенко Л.Г., судді: Колесніков Г.Я., Цюра Т.В. (т.4, а.с.49).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_18 з посади судді Одеського апеляційного суду, визначено інший склад суддів: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Колесніков Г.Я., Цюра Т.В. (т.4, а.с.53).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено інший склад суддів: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Комлева О.С., Цюра Т.В. (т.4, а.с.71).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2022 року суддя Цюра Т.В. замінена на суддю Заїкіна А.П. (т.4, а.с.86).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2022 року суддя Заїкін А.П. замінений на суддю Цюру Т.В. (т.4,а.с.111-112).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2023 року суддя ОСОБА_19 замінена на суддю Громіка Р.Д. (т.4, а.с.193).

У зв`язку зі звільненням головуючого у справі судді ОСОБА_20 у відставку з посади судді, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 763/0/15-23 року від 01 серпня 2023 року, з урахуванням службової записки у даній справі про заміну судді-доповідача, на підставі п. 3.9 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року (із змінами та доповненнями), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2023 року суддя Цюра Т.В. замінена на суддю Назарову М.В. (т.4, а.с.218).

Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.02.2023 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_2 її правонаступника ОСОБА_3 (т.4, а.с.164-165).

Вирішуючи питання про слухання справи за участюапелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Петренко Н.О., колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомленні про час і місце судового засідання (т.4, а.с.20-29).

У зв`язку з цим, колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю з`явившихся осіб і на підставі наявних у справі доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції значний час (т.2, а.с.82-83), а також те, що від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції за наявністю апелянта ОСОБА_1 , її представника адвоката Петренко Н.О., та за наявними доказами, які є в матеріалах справи, у відсутність інших учасників справи.

Що стосується свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_10 , і ОСОБА_11 , яких суд апеляційної інстанції в судовому засіданні від 27.09.2023 року вирішив допитати за клопотаннями представників сторін (т.4, а.с.137), то вони були неодноразово належним чином викликані в судові засідання суду апеляційної інстанції (т.4, а.с.239, т.5, а.с. 23, 24, 27), однак до суду не з`явились, про причини неявки до суду не вказали, за виключенням свідка ОСОБА_21 , яка надала суду письмову заяву про неможливість явки до суду (т.5, а.с. 11-12).

Свідок ОСОБА_22 на зв`язок з представником ОСОБА_3 ОСОБА_23 не вийшла, тому ОСОБА_23 не може забезпечити іі явку до суду апеляційної інстанції (т.5, а.с.14-звор.).

Що стосується свідків ОСОБА_17 , то заявник клопотання про їх виклик і допит в судовому засіданні адвокат Петренко Н.О., а також апелянт ОСОБА_1 просили їх не викликати і розглянути справу без них.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Колегія суддів зазначає, що згідно з ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За змістом ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вище вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, тобто ЦК УРСР, 1963 року.

Так, відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставин справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ч.1 ст. 56 ЦК УРСР повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

У відповідності до ч.1 ст. 145 ЦК УРСР якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

За змістом п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК УРСР) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч.1 ст. 216 ЦК УРСР не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч.5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири як такого, що укладеного продавцем під впливом помилки.

В цій частині ОСОБА_2 не оскаржувала судове рішення в апеляційному порядку, а у наданому до суду касаційної інстанції відзиві просила залишити судове рішення без змін (т.4, а.с.4-8).

Апеляційна скарга ОСОБА_1 також не містить доводів щодо незаконності судового рішення в частині вирішення позовних вимог щодо правомочності договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 від 08.09.2001 року, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Таким чином, оскільки недійсність укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірної квартири прямо не встановлена законом і у його визнанні недійсним судом у цій справі та у справі № 2-657/11 було відмовлено, судові рішення у цій справі в частині відмови у задоволенні позову про визнання правочину недійсним не оскаржувались, його правомірність презюмується згідно з вимогами ст. 204 ЦК України.

За наявності чинного договору купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_2 продала спірну квартиру, вона не є її власником, отже, не має правомочності власника на витребування спірної квартири від теперішнього її володільця, оскільки таке право, згідно з вимогами ст.145 ЦК УРСР та ст. 388 ЦК України належить лише власнику майна.

Крім того, за правилами ст. 145 ЦК УРСР, а також статей 387, 388 ЦК України для витребування майна із чужого незаконного володіння необхідно доведення обставин того, що особа заволоділа цим майном незаконно, без відповідної правової підстави.

Теперішній власник спірної квартири ОСОБА_1 придбала її у подружжя ОСОБА_17 , які у свою чергу придбали її у ОСОБА_4 , який купив її у подружжя ОСОБА_7 .

Жоден із цих трьох договорів не визнаний судом недійсним, отже не доведено обставини, з якими закон пов`язує можливість витребувати майно, яке придбано добросовісним власником за відплатним договором, а також згідно волі позивача ОСОБА_2 .

Отже, висновок суду першої інстанції про можливість витребувати майно у ОСОБА_1 ґрунтується на неправильному застосуванні положення ст. 145 ЦК УРСР, а також статей 387, 388 ЦК України.

Таких правових позицій дотримується і Верховний Суд по даній справі (т.4, а.с.42-47).

Оскільки всіх вищезазначених обставин судом першої інстанції не було враховано, суд дійшов до необгрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , в частині витребування на її користь із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_1 , та вселення ОСОБА_2 в цю квартиру.

Що стосується позовних вимог про виселення ОСОБА_1 із спірної квартири, які були судом першої інстанції задоволені, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом із цим, відповідно до вимог ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), а також відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних прав людини (далі - Конвенція) гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Так, у п. 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

З огляду на викладені обставини, колегія суддів також вважає, що підстав для задоволення позовних вимог про усунення позивачу ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 немає, оскільки її виселення не відповідає принципам пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача на користування житловим приміщенням, так як відповідач ОСОБА_1 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком, що є недопустимим.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності свідчать про те, оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення у справі постановлено не у відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення скасувати і прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 у повному обсязі.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що не всі її доводи послугували скасуванню судового рішення.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_24 , на користь ОСОБА_1 сплачений за подання апеляційної та касаційної скарги судовий збір в загальній сумі 15 144,60 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2018 року скасувати.

Прийняти постанову, якою у повному обсязі відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , правонаступником якої залучено до участі у справі ОСОБА_3 , - до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Філімонової Галини Василівни, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, приведення сторін в первісний стан, витребування квартири, визнання права власності на квартиру, виселення та вселення.

Стягнути з ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_24 , сплачений за подання апеляційної та касаційної скарги судовий збір в сумі 15 144,60 грн. (чотири тисячі сто сорок чотири гривні 60 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Через відпустку судді Сегеди С.М., повне судове рішення складено 22.01.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.В. Назарова