П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 червня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/12737/21 за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 ,

до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Наталія Методіївна,

про усунення від права на спадкування,

за апеляційними скаргами:

ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 січня 2023 року, повний текст якого складено 11 січня 2023 року, і на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 січня 2023 року, повний текст якого складено 19 січня 2023 року, головуючий суддя Данко В.Й.,

та ОСОБА_3 на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 січня 2023 року, повний текст якого складено 19 січня 2023 року, -

встановив:

24.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи таким.

У лютому-березні 2021 року батьки позивача ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , а також брат позивача ОСОБА_5 , захворіли на COVID-19.

Мати ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні у Закарпатській обласній клінічній лікарні ім. А. Новака з 02.03.2021 до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , брат позивача ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні у цій же лікарні з 28.02.2021 до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Батько позивача ОСОБА_2 з 09.03.2021 по 22.03.2021 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Центральна міська лікарня» Ужгородської міської ради.

Відповідачка ОСОБА_3 була дружиною брата позивача ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 і ОСОБА_3 проживали разом із батьками позивача в належній батькам квартирі АДРЕСА_1 .

27.05.2020 батьки позивача уклали з братом позивача спадковий договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. за реєстровим № 312, за яким у разі смерті одного з батьків належне спадкодавцю майно мало перейти у власність іншого з подружжя, а після смерті обох спадкодавців ОСОБА_5 . Проте, у зв`язку зі смертю матері позивача та його брата спадковий договір втратив юридичну силу.

Мати і брат позивача заповітів не складали, після їх смерті відкривалася спадщина, за результатом реалізації права на яку батько позивача ОСОБА_2 відмовився від спадщини на його користь.

Спадкоємцями, які прийняли спадщину шляхом подання заяв приватному нотаріусу Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М., є позивач ОСОБА_1 і відповідачка ОСОБА_3 . 15.03.2021 цим нотаріусом заведені спадкові справи № 4/2021 і 5/2021.

Мати і брат позивача померли внаслідок тривалої тяжкої хвороби, перебуваючи на стаціонарному лікуванні. Під час їх захворювання здоровою була лише відповідачка, інших родичів, членів сім`ї в Ужгороді не було.

Позивач працює і тимчасово проживає в Рівному і через перебування Рівненської та Закарпатської областей у «червоній» карантинній зоні не мав можливості приїхати до Ужгорода та надати рідним допомогу. Тож допомогти батькам і братові позивача могла лише відповідачка.

У лікарні батьки та брат позивача перебували в безпорадному стані, були підключені до апарату штучного дихання та потребували сторонньої допомоги. Через відсутність ліків та необхідного забезпечення киснем мати і брат позивача померли.

Під час перебування брата в лікарні позивач листувався з ним sms-повідомленнями, текст яких додав до позовної заяви. Брат перебував у реанімації, скаржився на поганий стан здоров`я через відсутність кисню, слабкість, про що позивач повідомив відповідачку.

Однак, та не вжила жодних заходів для надання допомоги братові та матері позивача, для забезпечення їх ліками, висококалорійним харчуванням, киснем, хоча мала для цього матеріальні можливості.

Відповідачка розпорядилася 48000,00 грн, які були накопичені батьками позивача для протезування зубів матері позивача, крім того, відчинила сейф батьків позивача та забрала все, що вважала за необхідне (у т.ч., гроші, золото), проте, не надала допомоги батькам і братові позивача.

Таким чином, відповідачка мала можливість і могла надати допомогу батькам і брату позивача, але не зробила цього.

Відповідно до ст. 1224 ч. 5 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просив усунути ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , від права на спадкування у зв`язку з відкриттям спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і 12.03.2021 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та покласти на відповідачку судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11.01.2023 у позові відмовлено.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.01.2023 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги, у стягненні решти таких витрат відмовлено.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності, з того, що визначені законом підстави для усунення спадкоємця від права спадкування за законом не встановлені, а відповідачка ОСОБА_3 , крім іншого, в той же період сама хворіла на COVID-19 і водночас опікувалася спадкодавцями, які хворіли, купувала їм ліки, їжу тощо.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_3 про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги, суд першої інстанції посилався на обставини, які пов`язуються зі співмірністю таких витрат зі складністю справи, з обсягом і характером виконаної адвокатом роботи, з обґрунтованістю витрат, що не давало підстав для відшкодування з позивача ОСОБА_1 всієї заявленої до стягнення суми у 15000,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду від 11.01.2023 і додаткове рішення суду від 19.01.2023 як незаконні та необґрунтовані. На обґрунтування скарги посилається загалом на ті самі доводи, якими мотивувався позов. Крім того, зазначає таке.

Вказавши на недоведеність пред`явлених вимог, суд не врахував, що позов не було доведено через розгляд справи без участі позивача, не давши йому можливості довести позов, чим були порушені процесуальні права позивача та право на справедливий суд, хоча позивач щоразу заявляв обґрунтовані клопотання про відкладення розгляду справи.

Справа не є невідкладною, проте, суд не врахував рекомендації Ради суддів України щодо відкладення судового розгляду в таких справах. Позивач працює на стратегічному об`єкті (начальник залізничної станції) і не може відлучатися з місця роботи.

Суд не викликав свідків за клопотанням позивача, не дослідив додану до заяви медичну документацію щодо стану здоров`я матері та брата позивача, не дав оцінки таким доказам.

Не надавши допомоги членам родини, користуючись коштами сім`ї, відповідачка стала спадкоємицею майна, яке було набуте в шлюбі батьками позивача. У складі спадкового майна є і майно батькової родини, яке той повинен повернути.

Домовитися з відповідачкою про поділ спадкового майна, врегулювати питання в позасудовому порядку не вдається.

Розгляд справи в такий спосіб свідчить про упередженість і необ`єктивність судді, яка, на думку позивача, пов`язана з тим, що відповідачка є працівником прокуратури. Позивач двічі заявляв відвід суду, відводи були відхилені, а в позові було відмовлено, що підтверджує упередженість судді та порушення прав позивача.

Своїм рішенням від 11.01.2023 суд вирішив судові витрати не розподіляти, тому підстав для ухвалення додаткового рішення не було, це рішення незаконне, оскільки ним повторно вирішується питання розподілу судових витрат.

У прохальній частині апеляції позивач просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11.01.2023 і задовольнити позов.

У відзиві на апеляцію позивача відповідачка ОСОБА_3 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11.01.2023 без змін. Зазначає, зокрема, що позивач не довів сукупності юридичних фактів і умов, які відповідно до ст. 1224 ч. 5 ЦК України уможливлюють усунення спадкоємця від права на спадкування за законом.

Мати позивача і брат позивача (чоловік відповідачки) дійсно хворіли на COVID-19 та перебували на стаціонарному лікуванні, проте, не перебували в розумінні закону в такому безпорадному стані, допомогу в якому мала можливість і повинна була надавати саме відповідачка.

Хворі отримували кваліфіковану медичну допомогу, що її потребували, натомість відповідачка, будучи теж хворою, але не перебуваючи на стаціонарному лікуванні, робила все від неї залежне для допомоги своєму чоловікові та його матері: купувала та передавала в лікарню ліки, їжу, одяг, інші необхідні речі, спілкувалася з хворими телефоном, оскільки до лікарні не могла бути допущена, контактувала з лікарями тощо.

Доводи позивача, який жодного разу не приїхав з Рівного, надумані, позаяк попри карантинні заходи сполучення між областями не припинялося. Позивач не був позбавлений можливості приїхати до Ужгорода для надання допомоги хворим членам родини, чого не зробив.

Доводи позивача про порушення його процесуальних прав безпідставні, оскільки він мав усі можливості доводити свій позов, суд неодноразово відкладав розгляд справи через його неявку в судове засідання та за його клопотаннями, позивач зловживав своїми процесуальними правами, жодного разу не з`явився до суду та всіляко затягував розгляд справи. Крім того, позивач користувався правовою допомогою адвоката.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 19.01.2023 відповідачка ОСОБА_3 виходить із того, що суд першої інстанції неправильно вирішив питання про оплату наданої їй професійної правничої допомоги, позаяк заявлена до стягнення сума у 15000,00 грн співмірна позовним вимогам, характеру і обсягу наданих адвокатом послуг і протилежне позивачем не доведено. Про зменшення судових витрат позивач не просив. Витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються документально.

Відповідачка просить скасувати додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19.01.2023 і стягнути на її користь з позивача судові витрати в повному обсязі.

07.06.2023 до апеляційного суду послідовно надійшли надіслані електронною поштою дві заяви позивача ОСОБА_1 , датовані 06.06.2023 і підписані електронним цифровим підписом: про відмову від позову (вх. № ЕП-2718/23) і про скасування відмови від позову (вх. № ЕП-2719/23). Першою заявою позивач просив прийняти його відмову від позову, визнати нечинним рішення суду першої інстанції та закрити провадження в справі, другою заявою позивач просив його заяву про відмову від позову від 06.06.2023 до уваги не брати, не розглядати, а розглянути апеляційну скаргу, ухвалити рішення по суті, справу просив розглянути за його відсутності у зв`язку з перебуванням на лікуванні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 , який апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 вважає обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 вважає необґрунтованою і такою, що задоволенню не підлягає; у порядку ст. 212 ЦПК України пояснення представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Шевченко Н.П., яка апеляцію відповідачки підтримала, а скаргу позивача ОСОБА_1 не визнала, врахувавши, що явка учасників процесу в судове засідання не визнавалася обов`язковою, їхні правові позиції в справі неодноразово викладені письмово, а їхня неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

За приписами ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч. 3 п.п. 2, 4, 5, 11, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних і процесуальних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

сторони на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень;

обов`язок доказування позову лежить на позивачеві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо спадкування в редакції, чинній на час їх виникнення.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.ст. 1216, 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають, діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки; у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1261 ч. 1, ст. 1262 ч. 1 ЦК України).

Відповідно до ст. 1224 ч. 5 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 22.08.1971 перебували в шлюбі, в якому у них народилися: ІНФОРМАЦІЯ_7 син ОСОБА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_5 син ОСОБА_5 (а.с. 13, 18, 19 т. 1 та ін.).

31.10.2015 ОСОБА_5 уклав шлюб із ОСОБА_7 (а.с. 9 т. 1).

Подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживало разом із ОСОБА_10 і ОСОБА_11 у квартирі АДРЕСА_1 .

Ці обставини ніким не заперечуються.

Довідкою КНП «Закарпатський територіальний центр екстреної медичної допомоги» Закарпатської обласної ради від 28.10.2021 № 1754-01 підтверджується, що:

28.02.2021 зателефонувала особа жіночої статі (зі слів дружина) з приводу гострого респіраторного захворювання COVID-19 у ОСОБА_5 , якого цього ж дня з адреси: АДРЕСА_2 невідкладно було госпіталізовано до КНП «Закарпатська обласна клінічна лікарня ім. А. Новака» Закарпатської обласної ради з діагнозом: «гостре респіраторне захворювання COVID-19»;

02.03.2021 зателефонувала особа жіночої статі з приводу гострого респіраторного захворювання COVID-19 у ОСОБА_4 , яку цього ж дня з адреси: АДРЕСА_3 невідкладно було госпіталізовано до КНП «Закарпатська обласна клінічна лікарня ім. А. Новака» Закарпатської обласної ради з діагнозом: «гостре респіраторне захворювання COVID-19» (а.с. 36 т. 1).

Випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 1885/351 відділення хворих на COVID-19 № 1 КНП «Центральна міська клінічна лікарня» Ужгородської міської ради підтверджується, що ОСОБА_2 перебував у лікарні на стаціонарному лікуванні з 09.03.2021 по 22.03.2021 з основним діагнозом «негоспітальна двобічна полісегментарна пневмонія, вірусного генезу, гостре респіраторне захворювання COVID-19 …» (а.с. 10-11 т. 1).

ОСОБА_3 у період з 25.02.2021 по 23.03.2021 хворіла на гостре респіраторне захворювання COVID-19, проте, перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності серії АЛВ №№ 608624, 608933 та іншими документами (а.с. 49-51, 56, 57 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла у стаціонарі КНП «Закарпатська обласна клінічна лікарня ім. А. Новака» Закарпатської обласної ради, причина смерті 2019-nCOV, гостра респіраторна хвороба, гостра дихальна недостатність, що зафіксовано лікарським свідоцтвом про смерть № 170, виданим лікарнею 11.03.2021 (а.с. 8 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_5 помер у стаціонарі КНП «Закарпатська обласна клінічна лікарня ім. А. Новака» Закарпатської обласної ради, причина смерті 2019-nCOV, гостра респіраторна хвороба, гостра дихальна недостатність, що зафіксовано лікарським свідоцтвом про смерть № 183, виданим лікарнею 13.03.2021, на підставі якого було 13.03.3021 Ужгородським МВ ДРАЦС Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 20, 52 т. 1).

З наявного в справі тексту листування в месенджері ОСОБА_3 в період хвороби чоловіка, в тому числі, під час перебування її чоловіка ОСОБА_5 , а також його матері ОСОБА_4 в лікарні випливає, що відповідачка увесь час підтримувала контакт із чоловіком, постійно цікавилася його станом, потребами в ліках, їжі, одязі тощо, придбавала ліки, завозила в лікарню ліки, їжу, все необхідне як для чоловіка, так і для його матері, контактувала з лікарями, спілкувалася з чоловіком і його матір`ю, інформувала їх про стан здоров`я одне одного і перебіг хвороби, морально підтримувала їх (а.с. 75-85, 112-120 т. 1). Відповідачка купляла ліки, зокрема, «Біовен» ціною 9684,24 грн за упаковку, а також велику кількість інших ліків, які використовувалися в лікуванні відповідно до призначень, пульсоксиметр, шприци тощо (а.с. 85-87, 100-111, 121-123 т. 1).

Даними декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави, за 2018 рік ( ОСОБА_5 ) і за 2020 рік ( ОСОБА_3 ) підтверджуються достатній рівень доходів, наявність коштів на банківських рахунках, інших активів і платоспроможність як подружжя ОСОБА_12 , так і власне відповідачки ОСОБА_3 , яка обіймала посаду прокурора Великоберезнянського відділу Ужгородської місцевої прокуратури Закарпатської області (а.с. 58-74 т. 1).

Відповідно до службового посвідчення, вданого ПАТ «Українська залізниця» 21.11.2019, ОСОБА_1 є начальником станції «Обарів» (а.с. 25 т. 2).

У справі міститься скріншот листування позивача ОСОБА_1 з братом ОСОБА_5 за 04.-05.03.2021, в якому останній повідомляв, що «не було кисня», але «вже трохи появився» (а.с. 12 т. 1). Про кисень згадується і в листуванні ОСОБА_5 з ОСОБА_3 , проте, в контексті показників рівня кисню в крові.

На адвокатський запит КНП «Закарпатська обласна клінічна лікарня ім. А. Новака» Закарпатської обласної ради при листі від 25.10.2021 № 1519/09-12 надала листки лікарських призначень хворому ОСОБА_5 та листки спостереження та лікування, де зафіксована, зокрема, динаміка об`єктивних показників стану хворого, а також повідомила, що у період з 28.02.2021 по 12.03.2021 в лікарні перебоїв із постачання кисню не було (а.с. 99 т. 1). Будь-які докази, які б підтверджували міркування позивача про перебої з киснем у лікарні, відсутні.

Позивач ОСОБА_1 надав суду першої інстанції письмові пояснення ОСОБА_13 (двоюрідного брата ОСОБА_4 ) від 21.01.2021, ОСОБА_14 (двоюрідної тітки ОСОБА_4 ) від 11.10.2021 і ОСОБА_15 (дружини покійного брата ОСОБА_4 ) від 18.10.2021, у яких повідомляється, зокрема, про те, що: ОСОБА_4 зібрала 48000,00 грн на зубопротезування та на облаштування балкону, але тепер ці гроші потрібні на лікування сина ( ОСОБА_13 ); в день смерті ОСОБА_4 на дзвінок на її телефон відповів лікар і сказав, що вона померла; у процесі з`ясування цього були розмови з ОСОБА_3 телефоном, яка казала, що стан здоров`я мами покращується, а стан ОСОБА_16 тяжкий, вона не повідомила, що ОСОБА_4 померла, але потім того ж дня ОСОБА_1 повідомив, що його мати померла (а.с. 129, 132-136 т. 1).

Листами від 10.09.2021 № 83/02-14 і № 84/02-14 приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. на заяви ОСОБА_1 повідомила про те, що згідно даних спадкової справи № 4/2021, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , та спадкової справи № 5/2021, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , спадкоємцями, які прийняли спадщину, є ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (а.с. 18, 19 т. 1).

Предметом доказування підстав для усунення особи від права на спадкування за законом є як перебування спадкодавця у безпорадному стані, так і ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві.

Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 у справі № 727/3905/16-ц, у постанові від 21.03.2018 у справі № 337/6000/15-ц, у постанові від 04.07.2018 у справі № 404/2163/16-ц і в ряді інших постанов у справах щодо усунення від права на спадкування на підставі ст. 1224 ч. 5 ЦК України висловив правові позиції, за змістом яких:

правове значення при вирішенні такого спору має доведеність сукупності обставин: ухилення спадкоємця (умисні винні дії або бездіяльність) від надання допомоги (1) при можливості її надання спадкодавцю (2), який перебуває у безпорадному стані через похилий вік чи хворобу (3), потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця (4);

ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій; таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини;

спадкоємець може бути усунений від права на спадщину лише при одночасному настанні указаних обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності;

суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи;

належне здійснення постійного догляду та допомоги хворому спадкодавцю виключає перебування його у безпорадному стані та потреби додаткового догляду з боку інших осіб;

сам по собі факт перебування спадкодавця у безпорадному стані без установлення наявності передбачених законом фактів ухилення спадкоємця від надання йому допомоги та потреби спадкодавця саме в його допомозі не дає підстав для усунення такого спадкоємця від права на спадкування.

За сукупністю наявних у справі матеріалів і доказів є встановленим і доведеним, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 померли у стаціонарі КНП «Закарпатська обласна клінічна лікарня ім. А. Новака» Закарпатської обласної ради, причина смерті 2019-nCOV, гостра респіраторна хвороба, гостра дихальна недостатність, у обох хвороба була швидкоплинною.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в той же період часу теж хворіли на гостре респіраторне захворювання COVID-19 із різним ступенем тяжкості перебігу захворювання, відповідачка не була госпіталізована.

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 хворіючи перебували на стаціонарному лікуванні та потребували в цей період постійного піклування, догляду та спеціалізованої допомоги в медичному сенсі, що їм забезпечувалося лікувальним закладом. Пацієнти перебували під постійним наглядом лікарів і персоналу лікарні, основні потреби їхньої життєдіяльності в цей період забезпечувалися лікарнею. Сам по собі безуспішний результат їх лікування наведеного не заперечує та не спростовує.

Відтак ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не перебували в безпорадному стані, тобто в стані, який виключає по суті можливість особи самостійно забезпечити свої умови життя і свої життєві потреби, у зв`язку з чим особа потребує постійного стороннього догляду, допомоги та піклування з боку саме відповідачки ОСОБА_3 в розумінні ст. 1224 ч. 5 ЦК України. Хворі у відповідний період часу потребували кваліфікованої медичної допомоги та отримували її.

Відповідачка, оскільки їй ставиться у вину ухилення від надання спадкодавцям, які через тяжку хворобу перебували в безпорадному стані, допомоги, не могла власними діями і власними силами зарадити хворобі, водночас будучи сама хворою робила залежне від неї для підтримки спадкодавців, забезпечення їх ліками, харчуванням, іншими видами допомоги та підтримки. Такої посильної підтримки з боку відповідачки спадкодавці теж потребували та отримували її в межах можливого для відповідачки, яка не ухилялася від надання такої посильної допомоги та підтримки.

Позивач не довів, що спадкодавці потребували конкретного додаткового догляду чи конкретної додаткової допомоги від відповідачки, натомість наявними в справі доказами та матеріалами підтверджується, що відповідачка відповідну підтримку та допомогу надавала. Не доведене й умисне ухилення відповідачки від надання спадкодавцям допомоги за конкретних обставин і в конкретний час, тоді як такий умисел належить доводити. Втім, таких доказів, як і доказів можливості відповідачки надавати певну визначену допомогу, відмови відповідачки надавати допомогу спадкодавцям, позивач суду не надав. У справі відсутні й дані та докази про надання позивачем допомоги та підтримки спадкодавцям, дані про об`єктивну неможливість надання ним такої допомоги, отримання відпустки для цього тощо.

Тобто, умисна, винна поведінка відповідачки із ненадання спадкодавцям, які перебували у безпорадному стані, необхідної від неї конкретної допомоги не була доведена позивачем. Письмові пояснення ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 не є доказами в розумінні ст. 76 ЦПК України, проте, і вони не підтверджують доводів позову по суті. Підстави позову та апеляції, що пов`язувалися з розпорядженням, за твердженням позивача, відповідачкою 48000,00 грн, із заволодінням нею іншим майном батьків позивача, зі складом спадкового майна, по-перше, не мають правового значення з огляду на предмет позову, по-друге, не ґрунтуються на жодних доказах.

На стадії апеляційного розгляду справи позивач ОСОБА_1 не заявляв клопотань щодо подання доказів, не подавав такі, не клопотав про допит свідків, якщо вважав своє процесуальне право на доказування позову порушеним (зокрема, ст. 81 ч.ч. 1, 5, ст. 83 ч.ч. 4, 5, 8, ст. 367 ч. 3 ЦПК України). Поза тим, твердження в апеляції про порушення судом першої інстанції процесуальних прав позивача безпідставне, оскільки позивач користувався правовою допомогою адвоката ОСОБА_17 , докази і документи, що стороною позивача подавалися, долучалися судом до справи, розгляд справи відкладався судом через неявку позивача як із зазначенням позивачем причин неявки чи за його клопотаннями, так і без зазначення позивачем причин неявки в судові засідання не менше шести разів (а.с. 29, 125, 128-136, 139, 157, 188, 197, 208, 212-213 т. 1, а.с. 78-80, 99-102 т. 2). Позивач ОСОБА_1 розпорядившись своїми процесуальними правами на власний ризик і розсуд не взяв участі в жодному судовому засіданні в суді першої інстанції, його представник адвокат Сковородько І.Ф. брала участь в одному судовому засіданні на стадії підготовчого провадження, в якому підготовче засідання було відкладено на іншу дату.

Представник позивача адвокат Сковородько І.Ф. заявляла 24.11.2021 клопотання про допит свідків ОСОБА_18 і ОСОБА_19 без зазначення конкретних обставин, які ці свідки можуть підтвердити і саме щодо яких їх слід допитати суду (а.с. 157 т. 1). У подальшому жодне судове засідання не було проведене за участі позивача та/або його представника, які б підтримали, обґрунтували це клопотання, визначили б предмет допиту та уможливили б допит судом свідків щодо конкретних обставин справи. Позивач не мав ніяких перешкод у доказуванні свого позову.

Правова позиція позивача ОСОБА_1 , зафіксована в позовній заяві та в апеляційній скарзі, по суті вказує на наявність спору з відповідачкою ОСОБА_3 як із іншим спадкоємцем щодо спадщини, який наразі спадкоємці самостійно врегулювати не можуть. Тобто, реальні підстави для усунення відповідачки від права спадкування за законом лежать у площині вирішення спадкового спору по суті, а не в площині усунення спадкоємця від права спадкування суто з підстав, передбачених ст. 1224 ч. 5 ЦК України.

За таких обставин ключові підстави для усунення спадкоємця від права на спадкування за законом відповідно до ст. 1224 ч. 5 ЦК України не були встановлені і не були доведені. Доводи позову ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України), а правова та процесуальна позиція позивача в справі є суперечливою.

02.12.2022 до Ужгородського міськрайонного суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про відвід головуючому судді Данку В.Й. (а.с. 75-77 т. 2). Заява була вмотивована тим, що ухвалою від 20.07.2022 суддя безпідставно залишив позов без розгляду, ця ухвала була 10.11.2022 скасована Закарпатським апеляційним судом. Такі умисні дії судді порушили конституційне право позивача на доступ до суду і ставлять у цілому під сумнів справедливе судочинство суддею в цій справі, оскільки суду було відомо про місце роботи відповідача, з якого в умовах воєнного стану він не може відлучитися. Справа не є невідкладною і суду належало відкладати її розгляд. У заяві висловлено припущення про те, що у судді очевидно склалася думка про відмову в позові.

Ухвалою від 05.12.2022 суддя Ужгородського міськрайонного суду Данко В.Й. відмовив у заявленому йому відводі як у необґрунтованому і бездоказовому (а.с. 81-82 т. 2). З огляду на мотиви та обґрунтування заявленого відводу для визнання відмови в ньому необґрунтованою достатніх підстав апеляційний суд не вбачає.

Суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, що викликають сумнів в у його неупередженості або об`єктивності; незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (ст. 36 ч. 1 п. 5, ч. 4 ЦПК України).

Відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; після спливу вказаного строку заявляти відвід дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу (ст. 39 ч. 3 ЦПК України).

Цим вимогам заява про відвід не відповідає. Закарпатський апеляційний суд скасував ухвалу суду першої інстанції про залишення позову без розгляду 10.11.2022, справа повернулася до Ужгородського міськрайонного суду 22.11.2022, про судове засідання, призначене на 05.12.2022, позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Сковородько І.Ф. були повідомлені 25.11.2022 (а.с. 64-66, 69, 71, 72 т. 2), проте, заява про відвід судді надійшла до суду електронною поштою лише в п`ятницю 02.12.2022 о 23:46 к.ч., тож зареєстрована в суді була лише в понеділок 05.12.2022, у день судового засідання.

Відвід, окрім того, що був заявлений з пропущенням установленого цивільним процесуальним законом строку, необґрунтований і недоведений по суті, позаяк ідеться фактично про незгоду позивача з процесуальними рішенням суду, процедурна помилка при ухваленні якого була виправлена апеляційним судом і сама по собі не свідчить про упередженість чи необ`єктивність судді щодо позивача. Доказів такої упередженості чи необ`єктивності судді (суду) позивач не надав.

10.01.2023 о 21:34 к.ч. до Ужгородського міськрайонного суду електронною поштою надійшла повторна заява позивача ОСОБА_1 про відвід судді Данку В.Й. з тих самих підстав, що і перша заява про відвід, яка була зареєстрована в суді 11.01.2023, у день судового засідання (а.с. 106-108 т. 2).

Ухвалою від 11.01.2023 суддя Ужгородського міськрайонного суду Данко В.Й. відмовив у заявленому йому відводі як у необґрунтованому і бездоказовому (а.с. 116-118 т. 2). З огляду на мотиви та обґрунтування заявленого відводу для визнання апеляційним судом відмови в ньому необґрунтованою підстав немає.

Таким чином, у контексті питання про відвід позиція сторони охоплюється поняттям незгоди з процесуальними рішеннями судді, крім того, відводи були заявлені з пропущенням установленого для цього процесуальним законом строку. Доводи апеляції позивача ОСОБА_1 не спростовують відповідності ухвал суду про відмову в заявлених відводах нормам цивільного процесуального закону, а з огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду справи, погодитись із позицією позивача про те, що розгляд справи, яка, на його думку, не є невідкладною, може тривати невизначений час, її розгляд може і повинен відкладатися фактично на вимогу позивача, який користувався правовою допомогою і особиста участь якого в справі за її обставинами не є обов`язковою, неможливо. Така процесуальна позиція має ознаки зловживання процесуальними правами, невиправдано затягує розгляд справи та порушує процесуальні права інших учасників процесу, тоді як усі учасники за загальним правилом знаходяться в рівних умовах і не повинні мати невиправданих процесуальних переваг один перед одним.

У резолютивній частині рішення від 11.01.2023 Ужгородський міськрайонний суд зазначив, що судові витрати між сторонами не розподіляються. Додатковим рішенням від 19.01.2023 Ужгородський міськрайонний суд стягнув з позивача на користь відповідачки 2000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги, у стягненні решти таких витрат відмовив. Щодо цих обставин апеляційний суд зауважує таке.

На момент постановлення рішення по суті спору суд стосовно судових витрат вирішував лише питання про розподіл судового збору. За правилами, встановленими ст. 141 ч. 1 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому враховуючи, що з позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір у сумі 908,60 грн (а.с. 1 т. 1), ці судові витрати з огляду на відмову в позові були покладені на позивача. Формулювання про те, що судові витрати саме «не розподіляються між сторонами», застосоване судом у рішенні, не є коректним, що, втім, не змінює суті, оскільки такі витрати правильно були покладені на позивача.

У разі відмови в позові на позивача покладаються й витрати на оплату відповідачем професійної правничої допомоги (ст. 141 ч. 2 п. 2 ЦПК України). Відповідачка ОСОБА_3 у відзиві на позов заявила про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона очікує понести у зв`язку з розглядом справи, вказавши, зокрема, попередню вартість оплати професійної правничої допомоги в сумі 15000,00 грн (а.с. 41-48 т. 1).

Представництво інтересів відповідачки ОСОБА_3 в судах першої та апеляційної інстанцій здійснювала адвокат Шевченко Н.І. відповідно до ордера про надання правничої (правової) допомоги серії АТ № 1019462, виданого 19.01.2022 на підставі договору про надання правової допомоги від 15.10.2021 (а.с. 169, 170 т. 1).

16.01.2023 відповідачка ОСОБА_3 подала до Ужгородського міськрайонного суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо витрат на професійну правничу допомогу, які в сумі 15000,00 грн просила стягнути на свою користь із позивача (а.с. 126-1332 т. 2).

До заяви додано договір про надання правової допомоги від 15.10.2021 і акт прийому-передачі послуг від 14.01.2013 до цього договору, якими визначена фіксована вартість послуг у суді першої інстанції в сумі 15000,00 грн (п. 3.1. договору) (а.с. 133-135 т. 2).

Такі дії відповідачки ОСОБА_3 відповідають приписам ст.ст. 134, 137, ст. 141 ч. 8, ст. 178 ч. 3 п. 8, ст. 270 ч. 1 п. 3 ЦПК України.

Суд першої інстанції стягнув витрати на оплату професійної правничої допомоги в сумі 2000,00 грн виходячи з необхідності врахування співмірності таких витрат зі складністю справи, з обсягом і характером виконаної адвокатом роботи, з обґрунтованістю витрат і не вбачав підстав для відшкодування з позивача всієї заявленої до стягнення суми у 15000,00 грн.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який є достатньо обґрунтованим і враховує таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, у розумінні якої заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (до прикладу, рішення у справі ««East/West Alliance Limited» проти України» (Case of East/West Alliance Limited v. Ukraine від 23.01.2014, Заява N 19336/04, п. 268).

Обґрунтованість конкретних видів правової допомоги та відповідних їм витрат повинна бути доведена належним чином.

Спір, що вирішувався судом першої інстанції, не є складним з правової точки зору, стосувався по суті обмеженого кола норм матеріального права, судова практика із зазначеного питання є усталеною. Фіксований розмір гонорару по суті не пов`язується з обсягом виконаної адвокатом роботи та з результатом справи. Тож стягнуті судом у рахунок відшкодування зазначених витрат кошти є співмірними характеру справи, її складності, заявленим вимогам і обсягу виконаної адвокатом роботи, чого доводи апеляції відповідачки не спростовують.

Водночас не можуть бути враховані і доводи апеляції позивача в частині розподілу судових витрат, право сторони на компенсацію яких у відповідному розмірі є передбаченим законом і безспірним як таке. Рішенням суду, яким спір був вирішений по суті, питання про витрати відповідачки на професійну правничу допомогу не вирішувалося.

Виходячи з викладеного, апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 слід на підставі ст. 375 ЦПК України залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11.01.2023 і додаткове рішення цього ж суду від 19.01.2023 без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 січня 2023 року та додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 січня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 3 липня 2023 року.

Судді