ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2774/21 Номер провадження 22-ц/814/2438/23Головуючий у 1-й інстанції Путря О. Г. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря: Ракович Д.Г.,

за участі:представника позивача- адвоката Колеснікова В.О., представника відповідача - Мужевської Є.Л.,

розглянувши в м.Полтаві в режимі відеоконференції за допомогою програми EasyCone цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2022 року, прийнятого під головуванням судді Путрі О.Г. в м.Полтаві (дата складання повного тексту не зазначена),-

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до районного суду з даним позовом. Зазначала, що з 1995 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи різні посади, з останньої - провідного інженера звільнена з 30.07.2021 року за скорочення штату (п.1 ст. 40 КЗпП України).

Посилаючись на порушення відповідачем норм трудового законодавства при звільненні просила суд визнати незаконним та скасувати наказ АТ КБ «ПриватБанк» за №Є.DN-YB-2021-7057669-п від 21.07.2021 року про її звільнення, поновити на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовлено.

Визнано незаконним та скасовано наказ акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» №Э.DN-УВ2021-7057669-п від 21 липня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інженера , підрозділ : Розвиток регіональних підрозділів Центрального макрорегіонального управління, посадова підгрупа : провідний спеціаліст з матеріально-технічного забезпечення і ремонтам РП.

Стягнуто з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 229331,22 грн.

Стягнуто з акціонерного товариства комерційний банк « ПриватБанк » на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 10000 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з акціонерного товариства комерційний банк « ПриватБанк » на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

Рішення суду мотивовано доведеністю позовних вимог.

Рішення оскаржило АТ КБ «ПриватБанк», в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Вважають, що товариством при проведенні звільнення позивача, не було допущено порушень норм трудового законодавства, адже законом не встановлено вимог до форми ознайомлення працівника з переліком вакантних посад та вимог до оформлення власне переліку вакантних посад.

У відзиві представник позивача адвокат Колесніков В.О. посилаючись на правильність вирішення справи судом першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення районного суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач з 23 серпня 1995 року працювала у відповідача на різних посадах.

11 січня 2021 року позивач переведена на посаду провідного інженера ( посадова підгрупа Провідний спеціаліст з матеріально-технічного забезпечення і ремонтам РП Розвитку регіональних підрозділів Центрального макрорегіонального управління. 18.05.2021 року в автоматизованій системі документообігу «ПриватДок» з`явилось повідомлення про зміни в організації виробництва і праці та про можливе вивільнення працівників, відповідно до якого ОСОБА_1 у зв`язку із змінами в організаційній структурі АТ КБ «ПриватБанк», скороченням штату на підставі наказу №Е.17.U.0.0/4-6802287 від 30.04.2021 року, попередили про скорочення посади яку вона обіймала, та можливе наступне вивільнення на підставі п.1 ч.1ст.40 КЗпП України, яке відбудеться 30.07.2021 року та надано список вакантних посад АТ КБ «ПриватБанк».

19 травня 2021 року ОСОБА_1 отримала персональне попередження про зміни в організації виробництва і праці та наступне можливе вивільнення працівників, в якому її було попереджено про скорочення посади та запропоновано розглянути список вакантних посад станом на 12.05.2021 року, що наведений у додатку.

Вказано на можливість ознайомитись із актуальним на дату звернення списком вакантних посад та обрати посаду відповідно до спеціальності, кваліфікації та за посиланням: privatbank.ua/work.

Наказом № Э.DN-УB-2021-7057669-п від 21.07.2021 року ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 1 ч.1ст.40КЗпП України через зміни в організації виробництва і праці та скорочення штату працівників. Згідно цього наказу останній робочий день 30 липня 2021 року.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що не могла ознайомитись із документами, що додавались до попередження про звільнення, оскільки додатки не відкривалися, список вакантних посад містив умову проходження процедур відбору та співбесід, що є порушенням ч.3 ст.49-2 КЗпП України

Районний суд, задовольняючи позовні вимоги, рішення мотивував тим, що відповідачем не виконано вимогу ст.49-2КЗпП України та не запропоновано позивачу вільні посади, тобто не дотримано однієї із основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченого Кодексом законів про працю України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП).

Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 490/372/21 (провадження № 61-10171св21) зазначено, що:

«за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 306/1325/18 (провадження № 61-6087св21) зазначено, що: «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

Суд встановив, що відповідачем позивачу було запропоновано взяти участь у конкурсі на посаду, а не було запропоновано іншу вільну посаду, як це передбачає ст.49-2 КЗпП України ( т.1, а.с. 134,211-212).

За таких обставин суд зробив правильний висновок про задоволення позову, оскільки встановлено порушення відповідачем вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України при звільненні позивача, а саме те, що позивачу не було запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явились та існували на підприємстві з моменту повідомлення про наступне вивільнення по день звільнення.

Не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги про поштове відправлення на адресу ОСОБА_1 списку запропонованих вакантних посад у друкованому вигляді, так як цей список суду не надано, а, отже, не може бути оцінено (т.1, а.с.185).

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 641/5023/17 є безпідставним, так як правовідносини, не є подібними через різні встановлені фактичні обставини.

При звільненні позивача не було дотримано вимог статті 43 КЗпП України щодо розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), членом якої є працівник.

Така згода відносно ОСОБА_1 надана не була.

Між тим, як вбачається з пояснень голови Комітету Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ«ПриватБанк», позовні вимоги ОСОБА_1 були підтримані та висловлене твердження про те, що наказ по Банку від 30.04.2021 року про зміни в організації праці не має на меті реального скорочення посад. Банк не пропонував позивачу вакантні посади, а лише пропонував взяти участь у конкурсі на ці посади й лише після успішного проходження працівником процедури відбору, можливо було подати заяву на переведення на цю посаду, посадові інструкції на які розробленні не були (т.2, а.с.111-114).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем, у порушення вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2, частини першої, п`ятої, сьомої статті 43 КЗпП України, не було виконано свого обов`язку щодо надання пропозицій всіх наявних в Банку вакансій, які існували на день звільнення позивача та не одержано згоди первинної профспілкової організації, а тому при звільненні ОСОБА_1 не дотримані вимоги трудового законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.02.2023 року.

Головуючий суддя О.В. Прядкіна

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна