КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2023 року

м. Київ

справа №753/12612/21

провадження №22-ц/824/5360/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер»

відповідачі - ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно», товариство з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника відповідачів ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно», товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» - Здоровця Сергія Вікторовича та директора товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер»Тельпуха Олександра Сергійовича

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року у складі судді Шаповалової К.В.

у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно», товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» про спростування недостовірної інформації, захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ТОВ «Євро Смарт Пауер» в особі директора Овчаренко О.І. звернулося до суду з позовом про спростування недостовірної інформації, захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31 травня 2021 року в ефірі телеканалу 2+2 вийшов сюжет програми «Гроші», в якому розповідалось про мережу АЗС «ІНФОРМАЦІЯ_2». Вказаний сюжет також було розміщено на веб-сайті за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відеосюжет містить недостовірну інформацію, яка є негативною, стосується позивача та вливає на його ділову репутацію. Зокрема такі вислови:

«- ми по поличках розкладем ставлення одного із найбільш схематозних бізнесів в Україні;

-хто і як розбагатів на смертях українців та на підробленому паливі для вашого авто;

-наче брати близнюки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зійшлись у спільній любові до уникнення від сплати податків і кустарного виробництва бензину;

-ми вже показували як міні НПЗ, що працює для БРСМ, виготовляє бензин із додаванням заборонених речовин, таких як моноетелен (ММА), та уникають сплати акцизу та продають це у своїй мережі;

-втікнувши до Італії, ОСОБА_3 продовжує керувати бізнесом, бодяжити бензин із небезпечними розчинниками, виводити готівку через чеки на заправках;

-подивитись як красиво веде бізнес на гроші від українських податкових схем і продажу сурогатного бензину ОСОБА_3 в Італії можете і ви..» є фактичними даними, а не оціночним судження.

Факт того, що бензин на АЗС «ІНФОРМАЦІЯ_2» відповідає вимогам ДСТУ підтверджується доказами, долученими до справи, зокрема протоколами випробувань, паспортами якості та сертифікатами відповідності.

Позивач уважав, що вищевказана інформація фактично є звинуваченням у вчиненні дій щодо підроблення пального, кустарного виробництва бензину, продаж сурогатного бензину, за яке настає кримінальна відповідальність за статтею 204 КК України.

Зазначив, що позивач не є виробником палива, зокрема бензину. Паливо він отримує від постачальника ТОВ «Катма-Груп», яке, у свою чергу, купує його у виробника ТОВ «Стандарт-Ойл-2000».

Просив суд визнати зазначену інформацію недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію позивача; зобов`язати відповідачів спростувати зазначену інформацію у такий же спосіб, як вона була поширена, та видалити відеосюжет з недостовірною інформацією програми «Гроші» випуск за 31 травня 2021 року 15 сезон, розміщену на сайті 1plus1 video, за відповідними посиланнями; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 200 000 грн та судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер» на користь ОСОБА_1 витрати за надання правової допомоги в розмірі 5 000 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно» витрати за надання правової допомоги в розмірі 12 500 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» витрати за надання правової допомоги в розмірі 12 500 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 24 січня 2023 року з апеляційною скаргою звернувся позивач ТОВ «Євро Смарт Рауер» в особі директора Тельпуха О.С., в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі; стягнути з відповідачів на користь позивача 49 000 грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, 30 000 грн - в суді апеляційної інстанції, 50 000 грн - гонорар успіху за позитивне рішення у справі, а також 19 300 грн за підготовку лінгвістичної експертизи та стенограми для проведення лінгвістичної експертизи.

Уважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а також без урахування висновків Верховного Суду в аналогічних спорах.

Зазначає, що у спірному відеосюжеті під «БРСМ», «ІНФОРМАЦІЯ_2» чітко мається на увазі мережа АЗС «ІНФОРМАЦІЯ_2».

У відеосюжеті згадується торговий знак, який використовує виключно ТОВ «Євро Смарт Пауер».

Посилається на лист власника торгового знаку «ІНФОРМАЦІЯ_2» ОСОБА_3 , згідно якого станом на час поширення інформації 31 травня 2021 року дозвіл на використання знаку «ІНФОРМАЦІЯ_2» фізичній чи юридичній особі, що здійснює реалізацію пального на АЗС, окрім ТОВ «Євро Смарт Пауер», не видавався.

Зауважує, що кожний клієнт АЗС «ІНФОРМАЦІЯ_2» повідомлений про те, що діяльність на даній мережі АЗС здійснює саме ТОВ «Євро Смарт Пауер» внаслідок видачі кожному клієнту чеку, в якому відображається як найменування юридичної особи ТОВ «Євро Смарт Пауер», так і торговий знак « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Отже, вважає, що очевидним є те, що після перегляду відеосюжету про мережу АЗС «ІНФОРМАЦІЯ_2» у клієнтів складається негативна думка про ТОВ «Євро Смарт Пауер», що здійснює діяльність під цим знаком.

Вказує, що у спірному відеосюжеті поширена інформація, що неякісне пальне реалізовується на АЗС «ІНФОРМАЦІЯ_2», місцезнаходженням якої є: м. Київ, пр.-т. Маяковського, 54 та реалізацію пального на якій здійснює ТОВ «Євро Смарт Пауер».

Уважає, що використані у відеосюжеті вислови є не оціночними судженнями, а фактичними даними, які можна перевірити.

Звертає увагу суду, що ТОВ «Євро Смарт Пауер» не є виробником пального, а відтак не може його підробляти чи кустарно виготовлювати. У суді першої інстанції стороною позивача було надано докази (договори поставки) отримання пального від офіційних постачальників, щодо якості пального було надано відповідні декларації, сертифікати, паспорти, протоколи, висновки експертиз.

Такожне погоджуючись з указаним рішенням у частині розподілу судових витрат, 09 січня 2023 року представник відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «Гравіс-Кіно», ТОВ «1+1 Інтернет» - Здоровець С.В. звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер» на користь ОСОБА_1 витрати за надання правової допомоги у розмірі 40 000 грн;

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно» витрати за надання правової допомоги у розмірі 56 660 грн;

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» витрати за надання правової допомоги у розмірі 56 660 грн.

Зазначає, що з урахуванням принципу добросовісності, розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнутий за рішенням суду, не може бути нижчим за розмір витрат, заявлених іншою стороною, у задоволенні вимог якої, у даному випадку, було відмовлено.

На думку апелянта, зменшуючи заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу, судом не було враховано, що розгляд даної справи тривав майже 1,5 роки, було проведено більше 7 судових засідань, зокрема в яких представник відповідачів приймав участь, при цьому, тривалість деяких з них (зокрема, останніх трьох), при цьому, становила від 2,5 годин (без врахування часу очікування).

Зазначає, що складності даній справі додавав той факт, що оспорювана інформація стосувалась журналістського розслідування, заснованого на великій кількості матеріалів та відеодоказів, які були зрештою досліджені у судовому засіданні.

Посилається на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року у справі №754/6950/18, де було визнано обґрунтованими заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу на рівні 50 000 грн.

01 лютого 2023 року апеляційним судом від представника позивача Тельпуха О.С. отримано відзив на апеляційну скаргу представника відповідачів Здоровця С.В., в якому представник просить у задоволенні апеляційної скарги представника відповідачів відмовити.

Вважає, що витрати на правову допомогу відповідачів не підлягають відшкодуванню внаслідок відсутності детального опису робіт та наданих послуг, відсутності доказів оплати відповідачами ТОВ «Гравіс-Кіно», ТОВ «1+1 Інтернет», акту наданих послуг, а заявлені суми є необґрунтованими та значно завищеними.

14 лютого 2023 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Євро Смарт Пауер» від представника відповідачів Здоровця С.В., в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржується стороною відповідачів, без змін.

Зазначає, що сторонній незалежний спостерігач, споживаючи оспорюваний сюжет, не міг сприймати поширену інформацію як таку, що стосується діяльності саме ТОВ «Євро Смарт Пауер». Докази завдання оспорюваним сюжетом будь-якої шкоди ТОВ «Євро Смарт Пауер» у матеріалах справи відсутні.

Зауважує, що оспорювана інформація не містить жодних звинувачень позивача у вчиненні конкретного кримінального правопорушення. При цьому, суб`єктом злочину згідно статті 18 КК України може бути лише фізична особа, в той час, як відповідно до статті 96-3 КК України скоєння злочину за статтею 204 КК України не може бути підставою для застосування до юридичної особи заходів кримінально-правового характеру.

До відзиву на апеляційну скаргу долучає клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якому просить стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн; на користь ТОВ «Гравіс-Кіно» та ТОВ «1+1 Інтернет» - по 31 660 грн.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги своєї апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі. Проти задоволення апеляційної скарги представника відповідачів заперечував.

Представник відповідачів у судовому засіданні свою апеляційну скаргу просив задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підтвердив обставин щодо неправдивості поширеної інформації, не довів факту, що така інформація стосується позивача та порушила його особисті немайнові права.

Позивачем не наведено фактів та відповідно до положень статей 77-80 ЦПК України не надано доказів того, яким чином зміст поширеної 31 травня 2021 року інформації вплинув на його ділову репутацію та які фактичні (підтверджені відповідними доказами) наслідки для ділової репутації позивача спричинила викладена у сюжеті інформація. Також позивачем не наведено обставин того, в чому полягає завдана йому шкода та не наведено жодних доказів настання такої шкоди.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 було розміщено відео-сюжет програми «Гроші», який містить оспорювану позивачем інформацію.

Веб-сайт https://1plus1.video/ належить ТОВ «1+1 Інтернет», що зокрема підтверджується угодою користувача на використання відео-сервісу 1PLUS1. VIDEO, даного веб-сайту за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6, з якої вбачається, що адміністратором цього сайту є ТОВ «1+1 Інтернет». Крім того, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 розміщена «Політика конфіденційності та захисту персональних даних», в якій зазначено, що ТОВ «1+1 Інтернет» є володільцем та розпорядником персональних даних користувачів сайту.

На веб-сайті Національної ради України з питань телебачення та радіомовлення відображено, що ТОВ «Гравіс-Кіно» є телемовником каналу під логотипом «2+2». За посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 в розділі «Описание» зазначено, що: «Гроші на 1+1- спецпроект телеканала, который раследует самые актуальные экономические, финансовые и социальные проблемы страны».

Також судом першої інстанції зазначено, що у відзиві на позов представник вказав, що немає можливості надати копію відео сюжету, з тих підстав, що він не зберігся на час написання відзиву, при цьому представник відповідача не викладав доводів та не надавав доказів, що такий сюжет не виходив 31 травня 2021 року, або, що у той день, час виходила зовсім інша програма/інший сюжет програми «Гроші», який не має відношення до вказаного спору.

Відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина 1). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (абз. 1 частини 4). Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена ( частина 6).

Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Підставою для задоволення позову у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи є сукупність усіх обставин юридичного складу правопорушення, а саме:

- поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб;

- поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

- поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності;

- поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2021 року у справі №905/902/20 дійшла висновку, що для досягнення мети здійснення судового розгляду, позивач має право надати або відеозапис, отриманий у порядку статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», або відеозапис з електронного інтернет-джерела (електронної платформи), на якому (якій) розміщено відеоролик. Якщо особа не має такого запису і надає копію, отриману з інших джерел, відповідно до частини п`ятої статті 100 ЦПК України суд може витребувати відеозапис за наявності сумніву у відповідності поданого відеозапису оригіналу. Якщо відеозапис не зберігся взагалі, то сторони мають право доводити факти порушеного права у справі будь-якими доказами.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, було враховано пояснення представників сторін, а також докази, надані на підтвердження та спростування заявлених позовних вимог, досліджено (переглянуто) відеосюжет, що був долучений представником позивача до матеріалів справи, а також відображений, зокрема на веб сайті за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3, у зв`язку з чим місцевим судом дійдено правильного висновку, що позивачем доведено факт поширення відповідачами спірного відеосюжету у вказаних позивачем джерелах.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. (ст. 3, 28, 68).

Разом із цим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Відповідно до положень статті 32 Конституції України та статей 91, 94, 201, 277 ЦК України самостійним об`єктом судового захисту є особисті немайнові права як фізичних, так і юридичних осіб. Особливим способом захисту та відновлення зазначених прав є, зокрема, спростування недостовірної інформації, внаслідок поширення якої такі права порушені.

Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.

Для застосування зазначеного способу захисту (відновлення) прав необхідною є наявність усіх елементів складу відповідного правопорушення. Тобто інформація має бути поширеною (доведеною до відома хоча б одній особі у будь-якій спосіб), має стосуватися позивача, має бути недостовірною (такою, що не відповідає дійсності), має порушувати особисті немайнові права позивача. При цьому вина особи, яка поширила недостовірну інформацію, не є необхідним елементом правопорушення для зобов`язання її спростувати таку інформацію.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Cлід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейський суд з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Системний аналіз норм права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини вказує на те, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише інформація, що є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997).

Інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення (стаття 29 Закону України «Про інформацію»).

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Певні форми узгодження права на захист честі, гідності і ділової репутації зі свободою вираження поглядів передбачені у Законі України «Про інформацію». Ст. 2 зазначеного закону проголошує основні принципи інформаційних відносин, до яких відносяться гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

У контексті цього, слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембургу» заява N 38432/97 від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, .. серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не слід передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для того, що це зробити (п.58 рішення).

Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen & Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України).

Так, відповідно до рішення у справі Хандісайд проти Сполученого Королівства («HandysidevUnitedKingdom») свобода вираження являється однією із найважливіших основ демократичного суспільства, однією з базових умов для його прогресу і розвитку кожної людини. За виключенням тих випадків, які підпадають під дію частини 2 Статті 10, вона застосовна не лише відносно інформації або ідей, які сприймаються позитивно або не розглядаються як образливі або сприймаються нейтрально, але і стосовно тих, які являються образливими, шокуючими або такими, що хвилюють державу або якісь сегмент населення. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких неможливим є демократичне суспільство.

Як питання загального принципу, «необхідність» будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є «нагальна соціальна потреба» обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення «Тома проти Люксембургу» (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48).

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Євро Смарт Пауер» стверджувало, що поширена інформація у вказаному вище сюжеті стосується саме ТОВ «Євро Смарт Пауер», як товариства, яке на підставі ліцензійного договору використовує торгівельну марку «ІНФОРМАЦІЯ_2», містить неправдиву інформацію, яка є фактичними твердженнями та шкодить діловій репутації позивача.

Під час перегляду відеосюжету програми «Гроші» 15 сезон, 56 випуск за 31 травня 2021 року судом першої інстанції встановлено, що дійсно під час частини сюжету, що стосується предмету спору, на екрані з`являється зображення торгівельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_2» та протягом сюжету згадуються прізвища « ОСОБА_3 » і « ОСОБА_2 », при цьому йде розповідь про їх життя та діяльність.

У той же час вказаний сюжет не містить жодної інформації чи згадування про таке товариство як «Євро Смарт Пауер». Тобто, у спірному відеосюжеті, не вказувалось чіткої інформації (назви, найменування, організаційно-правової форми, тощо), яка б стосувалась позивача ТОВ «Євро Смарт Пауер», або могла б надати можливість сторонньому спостерігачу зрозуміти будь-яким чином, що у вказаному сюжеті (як повністю так і за тими часовими відрізками, що зазначені у позовній заяві) мова йде про діяльність позивача ТОВ «Євро Смарт Пауер».

Судом також установлено, що відповідно до виписки з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та свідоцтва на знаки для товарів і послуг ОСОБА_3 є власником торгівельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_2» знак для товарів і послуг, зареєстрований 27 жовтня 2014 року, свідоцтво № НОМЕР_1 .

Відповідно до ліцензійного договору від 07 листопада 2019 року № 07/11/19/1Л ОСОБА_3 , як ліцензіар торгівельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_2» надав за плату ліцензіату - ТОВ «Євро Смарт Пауер» дозвіл на використання знаку у своїй господарській діяльності при виробництві та/або розповсюдженні товарів.

Згідно із пунктом 1.4 договору вид ліцензії на використання знаку за цим договором - невиключна.

Отже, користувачами відповідного знаку для товарів та послуг є й інші субєкти господарювання.

Так, згідно Ліцензійного договору №03/12/18-1Л від 03 грудня 2018 року таким користувачем знаку для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_2» є також і ТОВ «Інтергеоком».

За умовами Ліцензійного договору №03/12/18-1Л від 03 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Інтергеоком», сторонами було визначено безстроковість його дії. Процедура припинення договору обумовлена моментом отримання ліцензіатом відповідного повідомлення, що оформлюється письмово і направляється рекомендованим листом.

Доказів припинення іншим користувачем ліцензійного договору матеріали справи не містять.

Отже, безпідставними є посилання сторони позивача на лист ТОВ «Інтергеоком» від 25 листопада 2021 року, листи ТОВ «БРСМ», ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_2», а також на лист, підписаний від імені ОСОБА_3 , оскільки такі документи не спростовують існування інших користувачів торгівельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_2», окрім ТОВ «Євро Смарт Пауер».

Посилання представника позивача на лист Антимонопольного комітету України від 26 вересня 2022 року як на підтвердження того, що торгівельна марка «ІНФОРМАЦІЯ_2» асоціюється саме з ТОВ «Євро Смарт Пауер», правильно не взяті судом першої інстанції до уваги з огляду на те, що вказаний лист не стосується спірного відеосюжету, датований на майже півтора року пізніше, ніж поширений сюжет.

Доводи представника позивача, що у спірному сюжеті відображалась саме АЗС «ІНФОРМАЦІЯ_2» за адресою: м. Київ, пр-т Маяковського, 54, яку відповідно до договору оренди орендує ТОВ «Євро Смарт Пауер», що додатково підтверджує факт того, що розповсюджена інформації у сюжеті стосується позивача, правильно оцінені місцевим судом критично, оскільки у переглянутому сюжеті АЗС відображались не один раз та будь-яка інформація, яка надає можливість встановити точну адресу місця знаходження таких АЗС, сюжет не містить. До того ж інформація щодо особи орендаря того чи іншого приміщення відома саме певному визначеному колу осіб, та не означає, що вона відома будь-якому пересічному громадянину (сторонньому спостерігачу).

При цьому, місцевим судом правильно встановлено, що викладена у відеосюжеті від 31 травня 2021 року інформація: «ми по поличках розкладем ставлення одного із найбільш схематозних бізнесів в Україні; хто і як розбагатів на смертях українців та на підробленому паливі для вашого авто; наче брати близнюки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зійшлись у спільній любові до уникнення від сплати податків і кустарного виробництва бензину» не містить фактичних даних, а є вираженням суб`єктивної думки журналістів та має результатом інформацію, яка лежить в межах завдань, що стоять перед засобами масової інформації, у формі, що розпалює суспільний інтерес та такі висловлювання не виходять за межу оціночного судження. Інформація: «ми вже показували як міні НПЗ, що працює для БРСМ, виготовляє бензин із додаванням заборонених речовин, таких як моноетелен (ММА) та уникають сплати акцизу та продають це у своїй мережі», як було встановлено з урахуванням переглянутого сюжету та в контексті всього сюжету, стосується нафтопереробних заводів, мова про які йшла в інших сюжетах відповідача, які використовувались у цій програмі та які не є предметом оспорення у даній справі.

Вказана інформація не стосується позивача, оскільки згідно листа Державної податкової служби України від 09 червня 2021 року №16/26-15-09-0717 ТОВ «Євро Смарт Пауер» не є виробником пального.

Інформація «втікнувши до Італії, ОСОБА_3 продовжує керувати бізнесом, бодяжити бензин із небезпечними розчинниками, виводити готівку через чеки на заправках; подивитись як красиво веде бізнес на гроші від українських податкових схем і продажу сурогатного бензину ОСОБА_3 в Італії можете і ви..» також не стосується позивача та не створює у стороннього спостерігача будь-яких асоціацій, що вказана інформація є про ТОВ «Євро Смарт Пауер».

Щодо долучених до позовної заяви декларацій відповідності та сертифікатів відповідності палива від 29 вересня 2020 року суд першої інстанції правильно зазначив, що такі документи видавались виробнику палива ТОВ «Стандарт Ойл-2000», а протоколи випробувань від 17 березня 2021 року № 82-н, 83-н, 84-н, 85-н, 86-н тощо та висновок експертів від 05 травня 2021 року № 7389/7601 були здійснені на замовлення ТОВ «Катма Груп», які є постачальниками палива, яке виробляє ТОВ «Стандарт Ойл-2000», та надавали особисто зразки палива для дослідження.

Отже, інформація, поширена у відеосюжеті, не стосується безпосередньо позивача, використані висловлювання не містять фактичних даних, а наведені у них обставини є оціночними судженнями, оскільки не містять конкретних даних щодо оцінки дій позивача в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій останнім, як не було конкретно вказано на порушення ним закону.

Таким чином, зважаючи на викладені обставини, норми законодавства та світову практику, дослідивши зміст відповідного спірного відеосюжету, колегія уважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не підтвердив обставин щодо неправдивості поширеної у відеосюжеті 31 травня 2021 рокуінформації, не довів факту, що така інформація стосується саме позивача та порушила його особисті немайнові права, не надав доказів того, яким чином зміст поширеної інформації вплинув на його ділову репутацію та які фактичні (підтверджені відповідними доказами) наслідки для ділової репутації позивача спричинила викладена у сюжеті інформація. Також позивачем не наведено обставин того, в чому полягає завдана йому шкода та не наведено жодних доказів настання такої шкоди, а тому така вимога також не підлягає задоволенню.

З урахуванням наведеного висновки судового рішення є достатньо аргументованими.

Отже, звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, позивач реалізував свої процесуальні права щодо наведення обґрунтованих доводів та заперечень у справі, проте не спростував належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції.

Щодо вимог апеляційної скарги представників відповідачів Здоровця С.В. та оскарження рішення в частині витрат на професійну правничу допомогу.

Звертаючись із заявою про відшкодування витрат на правову допомогу представник відповідачів просив суд стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 40 000, грн, відповідачів ТОВ «Гравіс-Кіно», ТОВ «1+1 Інтернет» - по 56 600 грн кожному.

До заяви представником було долучено: договори про надання правової (правничої) допомоги від 05 серпня 2019 року, укладені з ТОВ «Гравіс-Кіно», ТОВ «1+1 Інтернет» та додатки 1 до договорів від 05 серпня 2019 року, в яких, зокрема, було визначено вид судочинства, в яких представляв інтереси відповідачів адвокат Здоровець С.В., предмет спору та граничний розмір гонорару, який залежить від інстанції, яка розглядає спір, та виду сторони у справі.

Окрім того, представником відповідачів долучено копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 15 серпня 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Здоровцем С.В. на представництво інтересів саме у цивільній справі №753/12612/21. Відповідно до умов договору послуги за ним включають в себе представництво інтересів замовника в судах та складання у зв`язку з цим заяв, скарг, вчинення будь-яких інших юридично значимих дій для захисту прав та законних інтересів замовника. Також долучено платіжне доручення від 31 серпня 2022 року про сплату ОСОБА_1 на рахунок адвоката Здоровця С.В. 20 025 грн з призначенням платежу: «переказ власних коштів».

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина восьма, дев`ята статті 139 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтувати наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №14-382цс19.

Заперечуючи проти поданої заяви та звертаючись із заявою про зменшення витрат на правову допомогу, представник позивача зазначив, що вказані представником відповідача суми не містять жодних обчислень, є необґрунтованими, неспівмірними та надав для порівняння пояснення стосовно того, які суми витрат на правову допомогу є в інших юридичних компаніях.

Таким чином, колегія суддів погоджується, що зважаючи на підставу та предмет позову, відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням того, що всі заяви з процесуальних питань, в тому числі відзив, подавались представником від імені всіх відповідачів, та вони мають єдині обґрунтування для всіх відповідачів, зважаючи на те, що від імені відповідача ОСОБА_6 відзив на позовну заяву не подавався, а представництво його інтересів адвокат почав здійснювати лише при розгляді позову по суті, враховуючи розгляд справи в загальному позовному провадженні, тривалість судових засідань та процесуальні дії, які вчинялись, з урахуванням письмових заперечень представника позивача та його заяву про зменшення витрат на правничу допомогу, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі: на користь ОСОБА_1 - 5 000 грн та на користь ТОВ «Гравіс-Кіно», ТОВ «1+1 Інтернет» - по 12 500 грн відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також не суперечать принципу розподілу таких витрат, а тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав до задоволення заяви частково є цілком законний та обґрунтований.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права

З огляду на вищевикладене доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав та інтересів заявника.

Отже, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи і положеннями законодавства.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника відповідачів ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно», товариства з обмеженою відповідальністю «1+1 Інтернет» - Здоровця Сергія Вікторовича та директора товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер»Тельпуха Олександра Сергійовича - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «21» лютого 2023 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик