Номер провадження: 22-ц/813/7334/23
Справа № 514/1517/22
Головуючий у першій інстанції Кравченко П.А.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сенс банк"

на заочне рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 15 червня 2023 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк", яке змінило найменування на АТ "Сенс банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України просив стягнути відповідачки на його користь три відсотки річних від простроченої суми за кредитним договором № 692/Ф03.9/064 від 12 жовтня 2007 року у розмірі 3 980,68 дол. США., посилаючись на такі обставини.

12 жовтня 2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку "УКРСОЦБАНК" - кредитор та громадянка України ОСОБА_1 - позичальник уклали кредитний договір № 692/Ф03.9/064.

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 21 листопада 2018 року по справі №514/1317/18 з відповідачки стягнуто заборгованість за кредитним договором на користь АТ "Укрсоцбанк" в розмірі 44 229, 75 доларів США та судові витрати в розмірі 18 217, 52 гривень.

В результаті невиконання умов договору, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України станом на 28 липня 2022 року, у відповідачки виникла заборгованість у розмірі 3 980, 68 доларів США - 3% річних.

Заочним рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 15 червня 2023 року в задоволенні позову Акціонерного товариства "Альфа-Банк" яке змінило найменування на АТ "Сенс банк" відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог переходу права грошової вимоги за кредитним договором № 692/Ф03.9/064 АТ УКРСОЦБАНК" до АТ "Альфа-Банк".

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство "Сенс банк" в інтересах якого діє адвокат Дорош І.П. звернулося з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та не правильне застосуванням норм матеріального права, просить оскаржуване заочне рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні вимог банку, зокрема, з підстав ненадання Банком доказів переходу права грошової вимоги по кредитному договору № 692/Ф03.9/064 від АТ "УКРСОЦБАНК" до АТ "АЛЬФА-БАНК".

Відповідачкою ОСОБА_1 , отримано завірену належним чином копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги, правом на відзив на апеляційну скаргу остання не скористалася.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що у цій справі позивачем заявлено вимоги виключно майнового характеру та ця справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову (248100,00 грн), розгляд справи в апеляційному порядку здійснюється у письмовому провадженні за матеріалами, що містяться у справі.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним нормам, виходячи з такого.

Висновки суду про відмову в задоволенні позову банку з підстав зазначених у змісті оскаржуваного заочного рішення, зокрема, ненадання позивачем доказів на підтвердження обставин щодо переходу до нього прав та обов`язків за кредитним договором № 692/Ф03.9/064 від 12 жовтня 2007 року, колегія суддів вважає помилковими з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків" банк або банки (далі разом або окремо - Банк, що приєднується) мають право здійснити реорганізацію шляхом приєднання до іншого банку (далі - Банк-правонаступник, а разом Банк, що приєднується, та Банк-правонаступник - Банки-учасники) за спрощеною процедурою, визначеною цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України та Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.

Згідно з підпунктом "г" підпункту 11 пункту 4 статті 1 Закону України "Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків" приєднання банку за спрощеною процедурою передбачає, що не застосовуються положення законодавства щодо завершення приєднання з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо правонаступництва Банку-правонаступника, а також одночасного подання документів для державної реєстрації змін до відомостей про Банк-правонаступник, що містяться у такому реєстрі, та документів для державної реєстрації припинення Банку, що приєднується. Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків Банку, що приєднується, виникає у Банку-правонаступника з моменту, визначеного передавальним актом, затвердженим загальними зборами Банку, що приєднується, та Банку-правонаступника.

Отже вказаним Законом України "Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків", який є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює спрощення процедур реорганізації та капіталізації саме банків, прямо встановлені виключення щодо застосування загальних норм Цивільного кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Таким чином, саме передавальний акт, затверджений загальними зборами Банку, що приєднується, та Банку-правонаступника є належним доказом правонаступництва Банку-правонаступника щодо майна, прав та обов`язків Банку, що приєднується (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №925/1874/13).

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до Рішення №5/2019 єдиного акціонера AT "УКРСОЦБАНК" від 15 жовтня 2019 року затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків AT "УКРСОЦБАНК", які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ "Альфа-Банк" з дати визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15 жовтня 2019 року.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 02 березня 2023 року у справі № 910/4473/21.

Беручи до уваги зазначену встановлену обставину справи та положення спеціального Закону України "Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків", колегія суддів вважає помилковими вказані вище висновки суду першої інстанції про недоведеність правонаступництва у спірних правовідносинах АТ "Альфа-Банк" прав та обов`язків АТ "УКРСОЦБАНК".

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідачки трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором № 692/Ф03.9/064, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статі 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання),-а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 кодексу.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже заборгованість відповідачки перед позивачем у розмірі 44 229, 75 дол. США, що встановлена рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 21 листопада 2018 року по справі №514/1317/18 є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і з неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 , ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 12 жовтня 2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку "УКРСОЦБАНК" - кредитор та громадянка України ОСОБА_1 - позичальник уклали кредитний договір № 692/Ф03.9/064.

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 21 листопада 2018 року по справі №514/1317/18 з відповідачки стягнуто заборгованість за кредитним договором на користь АТ "Укрсоцбанк" загальну суму заборгованості в розмірі 44 229, 75 дол. США та суму судових витрат в розмірі 18 217, 52 гривень.

01 грудня 2022 року АТ "Альфа-Банк" змінив назву на АТ "Сенс банк".

На день звернення позивача до суду із позовом грошове зобов`язання відповідачки перед Банком не виконане.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Тож, колегія суддів вважає, що позивачем доведено факт неправомірного користування ОСОБА_1 кредитними коштами позивача у розмірі 44 229, 75 дол. США (поза межами строку дії кредитного договору), а отже Банк має підстави вимагати від відповідачки сплати 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 3 980,68 дол. США.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване заочне рішення суду скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог Банку.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Статтею 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Зважаючи на те, що ані під час звернення до суду із апеляційною скаргою, ані у подальшому скаржником до суду жодних розрахунків судових витрат не подавалось, колегія суддів вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви (2 481 грн) та апеляційної скарги (3 721 грн), відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у розмірі 6 202 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сенс банк" задовольнити.

Заочне рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 15 червня 2023 року скасувати та ухвалити судове рішення, яким позов Акціонерного товариства "Альфа-Банк" яке змінило найменування на АТ "Сенс банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Сенс банк" () три проценти річних за кредитним договором № 692/Ф03.9/064 у розмірі 3 980,68 до США.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Сенс банк" () судові витрати у розмірі 6 202 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова