н/п 2/490/272/2023 Справа № 490/4542/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

за участю секретаря - Романової К.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, третя особа - Товарна біржа «САНГАЙ»,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору№ 425 від 14.06.2000 року купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 - дійсним.

При цьому позивач вказав, що всі істотні умови по вказаному договору виконані.

Відповідач, отримавши кошти та звільнивши квартиру, втратив інтерес до подальших дій, пов`язаних з її оформленням, від подальшого нотаріального посвідчення ухилився.

Посилаючись на викладене і просив про задоволення позову.

Протоколом автоматизованого розподілу від 14.06.2021 року, дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П.

Після виконання приписів ст.ст. 27,187 ЦПК України,ухвалою від 16.08.2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 27.10.2021 року.

Ухвалою суду від 27.10.2021 року оголошена перерва до 27.01.2022 року, витребувано із КП «ММБТІ» свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 09.03.1995 року, зареєстрованого в реєстрі за №21664 від 28.03.1995 року.

25.10.2021 року ОСОБА_1 надав заяву про слухання справи у його відсутності.

За повідомленням ММБТІ від 29.11.2021 року в матеріалах архіву БТІ станом на 28.12.2012 року право власності на вищезазначену квартиру не реєструвалось.

Ухвалою суду від 27.01.2022 року слухання справи відкладено на 09.03.2022 року, постановлено про витребування від КП ММБТІ свідоцтво від 09.03.1995 року про право власності ОСОБА_2 на кв. АДРЕСА_1 , зареєстроване в ММБТІ 28.03.1995 року за № 21664.

Слухання справи неодноразово відкладалось.

Ухвалою суду від 18.07.2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Слухання справи неодноразово відкладалось.

Ухвалою суду від 03.11.2022 року повторно витребувано від КП ММБТІ докази.

22.03.2023 року на адресу суду надійшло повідомлення про те, що станом на 28.12.2012 року право власності на дану квартиру не зареєстровано.

Ухвалою суду від 24.05.2023 року слухання справи відкладено, витребувано від Управління комунального майна копію свідоцтва про право власності на житло від 09.03.1995 року на спірну квартиру.

07.06.2023 року за № 492 від КП ММБТІ надійшов лист, зі змісту якого вбачається наступне.

За матеріалами інвентарної справи БТІ станом на 28.12.2012 року право власності на кв. АДРЕСА_1 не реєструвалось.

Довідка від 29.04.2021 № 2-2564 надавалась ОСОБА_3 , стосовно відсутності реєстрації права власності. Договір купівлі-продажу від 14.06.2000 р. в матеріалах БТІ не міститься.

10.07.2023 року від представника ОСОБА_2 надійшла заява, в якій вказує на те, що квартира знаходилась у комунальній власності. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 775 від 25.08.2021 року він став основним та єдиним наймачем кв. АДРЕСА_1 . 28.01.2022 року використав своє право на приватизацію, в результаті чого отримав Свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 . У зв`язку з розпочатою війною, в квартирі не проживав, наразі квартиру займають невідомі йому люди.

Сторони до судового засідання не з`явились.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Обставини справи, встановлені судом та належні їм правовідносини.

ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 12.07.1980 року.

Позивач - ОСОБА_1 у даній квартирі не зареєстрований, за даними Відділу обліку та моніторингу від 21.07.2021 року, зареєстрований у с. Троїцьке Новоодеського району Миколаївської області з 27.01.1994 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

За Договором купівлі-продажу № 425 від 14.06.2000 року, посвідченого ТБ «Сангай», та з відміткою реєстраційного напису ММБТІ від 21.12.2000 року в реєстровій книзі 131 за реєстровим 21664, ОСОБА_2 , який являється членом біржі, та ОСОБА_1 , який являється членом біржі заключили договір купівлі-продажу, за яким: ОСОБА_2 продав належну йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.03.1995 року, зареєстрованого в ММБТІ за № 21664 від 28.03.1995 року квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 купив її за 27 541 грн.00 коп., вартість квартири підтверджується довідкою - характеристикою БТІ.

ОСОБА_1 також надав суду відповідь БТІ від 29.04.2021 року, згідно якої: за договором про надання робіт з технічної інвентаризації, відповідно до паперових носіїв інвентарної справи КП ММБТІ, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2000 року № 425 та зареєстровано в МБТІ 21.12.2000 року за № 21664.

За повідомленням КП ММБТІ від 07.06.2023 року, інвентарна справа на квартиру АДРЕСА_2 не реєструвалась. Довідка від 29.04.2021 року за № 2-2564 видавалась ОСОБА_3 , стосовно відсутності реєстрації права власності. Договір купівлі-продажу від 14.06.2000 року в матеріалах БТІ не міститься та не реєструвався. Технічна інвентаризація не проводилась.

За Договором 2-2564 від 29.04.2021 року про надання послуг між БТІ та ОСОБА_3 , надана Довідка про те, що за ОСОБА_3 власником нерухомого майна не являється.

Згідно Свідоцтва про право власності № 12 від 28.01.2022 року, виданого Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі Розпорядження про приватизацію від 28.01.2022 року за № 12-р.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Так у відповідності до положень Наказу Міністерства юстиції №7/5 07.02.2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, який втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції №1844/5 від 14.12.2012 року на підставі введення в дію ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" ( 1878-17 ) та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Проведення державної реєстрації прав у межах території однієї адміністративно-територіальної одиниці реєстраторами декількох БТІ не допускається. Обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно:житлові будинки;квартири; будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо; споруди (інженерні, гідротехнічні тощо) - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій; приміщення - частини внутрішнього об`єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами.

Для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 1, що передбачено зазначеним Наказом.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, що передбачено ст. 182 ЦК України.

Матеріали справи не містять відомостей, що ОСОБА_2 на момент 14.06.2000 року (тобто наданого договору купівлі-продажу), належала на праві власності спірна квартира або він вчиняв дії спрямовані на реєстрацію свого права власності на спірну квартиру, тому, суд вважає, що у сторони відповідача ОСОБА_2 було відсутнє право власності на спірну квартиру та у відповідності до норм законодавства України автоматично права власності на майно не виникає. Для виникнення права власності необхідний певний ряд дій спрямований на його реєстрацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про товарну біржу» товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст. 15 зазначеного Закону, а саме: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

За приписами ч. 1 ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній) (ст. 42 ЦК Української РСР).

Водночас, ч. 1 ст. 47 ЦК Української РСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Главою 12 ЦК Української РСР унормовано підстави виникнення та припинення права власності.

Так, за ч. 1 ст. 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

У положеннях ст. 224 ЦК Української РСР прописано, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

За вимогами ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Разом з тим, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» визначено що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі ст. ст. 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, повинно враховуватись, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Окрім того, даний позов не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи принципи диспозитивності та змагальності право формулювати позовні вимоги належить виключно позивачу, відтак суд вирішуючи питання, щодо позовної вимоги, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Суд не вбачає можливості застосувати до спірних правовідносин, обраний позивачем спосіб захисту свого права.

Таким чином, обставини позовних вимог, стосовно яких у сторін є спір, не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду,так як вони в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5,6 статті 81 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004, встановлено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Натомість позивач не обґрунтував, яким чином саме відповідач порушив суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача. В ході розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов`язує застосування ст.ст.47,227 ЦК Україна та відповідно можливість продажу квартири, яка не є власністю відповідача, у зв`язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, так як судом встановлено, що відповідач не був власником майна, договір купівлі-продажу не зареєстрований, та й не міг відповідач ухилитись від його нотаріального посвідчення.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський Суд зазначив, що, хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Статтею 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, в п.167 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (Заява № 19336/04) Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» п. 58). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «ОСОБА_12 проти Франції», від 22 вересня 1994 року, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Згідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частин 1-3статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог у відповідності до ст.76 ЦПК України та оцінивши їх за правилами ст. 81, 89 ЦПК України, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд, вважає, за необхідне роз`яснити позивачу, що він не позбавлений можливості звернутися з позовною заявою про відшкодування шкоди, завданої винними особами в рамках кримінального судочинства.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10-11, 76-83, 95, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, третя особа - Товарна біржа «САНГАЙ», - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 17 липня 2023 року

Суддя Н.П.Черенкова