Провадження № 2/761/6704/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Мальцева Д.О.,

при секретарі: Корнійчук Є.Т.,

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: ОСОБА_2 ,

представник відповідача-1: Шутов О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Юкрейн Проперті Групп», ОСОБА_3 , про визнання недійсним Договору № 1224/К від 02 квітня 2019 року купівлі-продажу майнових прав, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (відповідач-1), ПАТ «Дельта Банк» (відповідач-2), ТОВ «Юкрейн Проперті Групп» (відповідач-3), ОСОБА_3 (відповідач-4), про визнання недійсним Договору № 1224/К від 02 квітня 2019 року купівлі-продажу майнових прав, у якому просив: визнати недійсним Договір № 1224/К від 02 квітня 2019 року купівлі-продажу майнових прав, укладений за результатами проведення електронних торгів між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04 липня 2008р. між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та позивачем, було укладено кредитний договір №1701/0708/77-009, відповідно до якого він отримав в кредит грошові кошти в розмірі 39000,00 дол. США строком до 03 липня 2027р. Для забезпечення виконання кредитного договору він передав в іпотеку банку земельну ділянку несільськогосподарського призначення, загальною площею - 0,166 га, а між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №1701/0808/77-009-Р-1 від 04 липня 2008р.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 березня 2016р. на користь ПАТ «Дельта Банк» з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 790305,66 грн.

18 березня 2019р. відбувся продаж на відкритих електронних торгах права вимоги за кредитним договором №1701/0708/77-009 від 04 липня 2008р., забезпечення: вищезазначена земельна ділянка, переможцем якого, відповідно до протоколу №UA-EA-2019-01-28-000076-b, стала ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що реалізована на спірних торгах земельна ділянка є спільною сумісною власністю, та під час проведення торгів власників не було повідомлено про дату, час та місце їх проведення, що є підставою для визнання договору недійсним, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2023 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О.

05 квітня 2023 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 05.04.2023 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі № 761/11389/23, - повернуто позивачу.

15.05.2023 року на адресу суду від представника відповідача 1 - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшла заява про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 19.05.2023 заяву представника відповідача 1 - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зміну порядку розгляду справи - залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 25.05.2023 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі № 761/11389/23, - повернуто позивачу.

11.05.2023 від відповідача-4 ОСОБА_3 надійшов відзив із викладенням заперечень проти неї та заява про застосування строків позовної давності.

17.05.2023 через електронну пошту суду від відповідача-3 надійшло клопотання про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн.

17.05.2023 на адресу суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї.

17.05.2023 через електронну пошту суду від відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї.

24.10.2023 через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Відповідач-2, відповідач-3, відповідач-4 в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час судового розгляду були повідомлені належним чином.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачаться, що 04 липня 2008р. між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1701/0708/77-009, відповідно до якого позичальник ОСОБА_1 отримав в кредит грошові кошти в розмірі 39000,0 дол. США, з відсотковою ставкою 13 % річних строком до 03 липня 2027р.

04 липня 2008р. між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №1701/0708/77-009-Р-1, згідно якого поручитель ОСОБА_4 несе солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_1 , взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 1701/0708/77-009.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору 04 липня 2008р. між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №1701/0708/77-009-Z-1 за умовами якого останній передав в іпотеку банку земельну ділянку несільськогосподарського призначення, загальною площею 0,166 га, кадастровий номер 56246859:00:02:005:0368, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована: с. Колоденка, Рівненського району Рівненської області.

Також, судом встановлено, що 25 травня 2012р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передав АТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, зокрема і за кредитним договором від 04 липня 2008р. №1701/0708/77-009.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2016р. у справі № 569/11797/15, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 790305,66 грн. з яких заборгованість за тілом кредиту - 716337,24, заборгованість за відсотками - 73968,42 грн.

Рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, тому у банку виникло право достроково звернутись до нього та ОСОБА_4 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В свою чергу, судом встановлено, що на підставі постанови Правління НБУ від 02 березня 2015р. №150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03 березня 2015р. №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015р. запроваджена тимчасова адміністрація та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк».

На підставі постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015р. №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладі фізичних осіб 02 жовтня 2015р. прийнято рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банку Кадирова В.В. строком на 2 роки з 05 жовтня 2015р. до 04 жовтня 2017р. включно, в подальшому його повноваження були продовжені на два роки до 04 жовтня 2019р.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Комітету Фонду гарантування з питань консолідації та продажу активів від 07 листопада 2018р. № 2313 було затверджено умови продажу активів АТ «Дельта Банк», зокрема: право вимоги за кредитним договором № 1701/0708/77-009 від 04 липня 2008р., укладеним з фізичною особою.

18 березня 2019р. відбулися електронні торги лоту F11GL37059: Право вимоги за кредитним договором № 1701/0708/77-009 від 04 липня 2008р., укладеним з фізичною особою. Забезпечення: Земельна ділянка несільськогосподарського призначення, загальною площею - 0,166 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Колоденка. Іпотекодавцем є позичальник. Продаж відбувся за згодою заставодержателя.

Електронні торги за лотом F11GL37059 оформлені протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-01-28-000076-b. Із змісту даного протоколу вбачається, що початкова (стартова) ціна лоту - 1349278,96 грн., мінімальна ціна лоту - 269855,79 грн., переможець - учасник ОСОБА_3 , сума, яка підлягає сплаті переможцем банку - 269855,79 грн.

02 квітня 2019р. ПАТ «Дельта Банк» (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №UA-EA-2019-01-28-000076-b від 18 березня 2019р., уклали договір №1224/К купівлі-продажу майнових прав.

Так, за цим договором продавець передав у власність покупцеві майнові права, а саме: право вимоги за кредитним договором № 1701/0708/77-009 від 04 липня 2008р.

Оскільки, на підставі вказаного правочину одночасно з правом вимоги за основним зобов`язанням відбувався перехід прав вимоги й за акцесорними (похідними) зобов`язаннями щодо застави нерухомого майна, останній було укладено в нотаріальній формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі- продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Із наведеного вбачається, що за результатами торгів АТ «Дельта Банк» визначив переможного покупця та продав йому майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

Отже, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами.

Аналогічний підхід застосувала Велика Палата Верховного Суду по справі № 906/1174/18 від 16.03.2021 року, в якій висловила позицію, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Враховуючи вищевикладене, договір купівлі-продажу майнових прав був укладений в період коли банк, в особі АТ «Дельта Банк», був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

У постанові від 22.12.2020 року у справі № 335/6054/18 Верховний Суд прийшов до висновку, що процедура припинення банку, як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI, і ця процедура здійснюється з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

При проведенні процедури ліквідації банку, Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку.

Відповідно до п. 6 ч. 2ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку, чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому ст. 51 цього Закону.

Згідно ч. 6, 7 ст. 51 вказаного Закону, майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб:

1) на відкритих торгах (аукціоні);

2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду.

Положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.

При цьому, враховуючи відкликання Національним банком України 02.10.2015 року банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Дельта Банк», а також наслідки початку процедури ліквідації банку й цілі цієї процедури, обмеження прав фізичних осіб на участь у торгах з продажу прав вимоги АТ «Дельта Банк» законодавством не визначені.

Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які не містять заборони щодо придбання фізичними та юридичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України.

Крім того, слід зазначити, що ч. 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Окремо слід зазначити, що Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються № 388 встановлено вимоги до потенційних покупців (учасників) торгів, під якими, згідно пункту 1 розділу II вказаного Положення, розуміються фізичні або юридичні особи, які мають намір придбати актив (майно) банку та може набути такий актив (майно) у власність чи на підставі іншого речового права.

Разом з тим, на підставі пункту 4 Розділу VII Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються № 388, боржники та/або поручителі, права вимоги або майнові права за укладеними з ними кредитними договорами та/або договорами забезпечення виконання, підлягають продажу, не можуть брати участь в торгах та бути їх переможцем.

Також, відповідно до висновків Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 19 лютого 2020 року справа № 639/4836/17, «законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18».

Крім цього, Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2020 року справа № 639/4836/17 зазначив, що визначаючи, що зобов`язання переходить до нового кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, необхідно враховувати, що відступлення таких прав є неможливим лише стосовно недійсних вимог (тобто лише в разі недійсності самого правочину, в силу якого виникло кредитне зобов`язання).

Зміст зобов`язання як правовідношення визначається сукупністю певних прав та обов`язків, відповідно, у разі описаного відступлення права вимоги до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредитору. А отже, у спірних правовідносинах обсяг прав визначається обсягом прав, пов`язаних із обов`язком з повернення суми кредиту і виконанням усіх похідних від цього зобов`язань.

Наведене не стосується конкретного розміру та грошового вираження вимог за усіма складовими такого зобов`язання, оскільки в силу такого відступлення права вимоги відбувається перенесення на нового кредитора усіх прав, що випливають із договору, укладеного первісним кредитором з боржником, окрім тих, що нерозривно не пов`язані з особою первісного кредитора.»

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень ст. 15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням указаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів відповідачами у справі, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Водночас, відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14 (3-449гс16).

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто законодавець пов`язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Суду не надано доказів оскарження позивачем відкритих торгів (аукціону), за результатами яких було відчужено право вимоги за кредитним договором та було укладено оспорюваний договір. При цьому, позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що земельна ділянка (предмет іпотеки) перебуває в статусі спільної сумісної власності. Також, матеріали справи не містять жодних документів на підтвердження повноважень позивача представляти інтереси ОСОБА_4 .

Крім того, на відкритих електронних торгах було реалізовано право вимоги за Іпотечним договором, а не земельна ділянка.

Тому суд вважає, що позивачем не доведено факту порушення його прав оспорюваним правочином, оскільки такий правочин, жодним чином не змінює обсяг прав та обов`язків позивача за кредитним договором №1701/0708/77-009 від 04.07.2008 р., що були предметом Договору № 1224/К від 02 квітня 2019 р.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимога про визнання Договору № 1224/К від 02 квітня 2019 року купівлі-продажу майнових прав є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивач не був стороною вищевказаного правочину та даний правочин не змінює обсяг прав та обов`язків, які позивач набув, укладаючи кредитний договір та договір іпотеки.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Юкрейн Проперті Групп», ОСОБА_3 , про визнання недійсним Договору № 1224/К від 02 квітня 2019 року купівлі-продажу майнових прав.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 11.12.2023 року.

Суддя: