Номер провадження: 22-ц/813/730/23
Справа № 2-2477/2008
Головуючий у першій інстанції Куркан М.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 грудня 2008 року, постановлену під головуванням судді Куркана М.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

встановив:

18.11.2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 185,0 кв.м. (а.с.3-4).

В обґрунтування позовних вимог, позивачка зазначала, що вона з відповідачем з 1999 року фактично проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу в державному органі РАЦС.

В 2005 році відповідач ОСОБА_2 був обдарований земельною ділянкою, загальною площею 0,025 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В цьому ж році відповідач отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА № 9851081, виданий Овідіопольським районним відділом земельних ресурсів та зареєстрований в книзі записів реєстрації Державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, за № 67.

В 2006 році відповідач ОСОБА_2 надав позивачці ОСОБА_1 в користування вищевказану земельну ділянку та дозволив будівництво на ній житлового будинку та інших будівель і споруд, відповідно до цільового призначення земельної ділянки, проте договір оренди з позивачкою не був укладений, відповідач від укладення вказаного договору ухилявся.

Протягом 2006-2008 років позивачка на вказаній земельній ділянці за власні кошти збудувала житловий будинок, але, враховуючи те, що будівництво вищевказаного житлового будинку та господарчих будівель і споруд здійснювалося самочинно, оформити право власності на нерухоме майно вона у встановленому законом порядку не має можливості.

З цих підстав позивачка ОСОБА_1 була змушена звернутися до суду з позовною заявою та просити суд винести рішення, яким визнати за нею право приватної власності на самочинно збудоване нерухоме майно у вигляді житлового будинку, загальною площею - 185,0 кв.м., житловою площею - 91,2 кв.м., допоміжною (підсобною) площею - 93,8 кв.м., що позначений на плані під літ. «А-2» та господарчі будівлі і споруди, що позначені на плані під літ. ,,а" - балкон, літ. ,,а 1" - балкон, під літ. ,,а2" - балкон, літ. ,,а3" - балкон, літ. ,,Б"- баня, літ. ,,В" - їдальня, літ. ,,Г" - убиральня, літ. ,,Д" - навіс, літ. ,,Е" - убиральня, літ. ,,Ж" - душеві, 1-11,І-спорудження, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

10 грудня 2008 року від сторін до суду надійшла заява про закриття провадження по справі оскільки ними укладена мирова угода.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 грудня 2008 року було визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якої:

за ОСОБА_2 визнано право приватної власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку, загальною площею - 185,0 кв.м., житловою площею - 91,2 кв.м., допоміжною (підсобною) площею - 93,8 кв.м., що позначений на плані під літ. «А-2» та господарчі будівлі і споруди, що позначені на плані під літ. «а» - балкон, літ. «al» - балкон, під ліцт. «а2» - балкон, літ. «а3» - балкон, літ. «Б»- баня, літ. «В» - їдальня, літ. «Г» - убиральня, літ. «Д» - навіс, літ. «Е» - убиральня, літ. «Ж» - душеві, 1-11,1-спорудження, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В свою чергу, ОСОБА_2 сплачує ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 766 618,00 грн. (а.с.49-50).

В апеляційній скарзі ТОВ «Консалт Солюшенс», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 грудня 2008 року (а.с.64-68).

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутність її учасників, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 28.06.2023 року, на 14.00 годин (а.с. 170-173).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

У зв`язку з вищевикладеним та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а тому дана постанова прийнята 28.06.2023 року, а датована 10.07.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше двох років (а.с. 106), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що жоден із учасників справи не були позбавлені можливості прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції за межами приміщення суду, в порядку, передбаченому ст. 212 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що умови мирової угоди не суперечать закону, не порушують права, свободи і інтереси інших осіб.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 166-МКЦ/2007-840, згідно якого ВАТ КБ «Надра» надав ОСОБА_4 в кредит грошові кошти в розмірі 250 000 доларів США (далі - Кредитний договір).

Також, 10 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» (далі - Банк) та ОСОБА_2 (далі - Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за вищевказаним Кредитним договором (а.с.82-83).

Предметом іпотеки було нерухоме майно, а саме, земельна ділянка площею 0,25 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться на території Кароліно-Бугазької сільської ради, АДРЕСА_1 та належить Іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 851091, виданий Кароліно-Бугазькою сільською радою Овідіопольського району Одеської області 10.10.2005 року, згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. 08.02.2005 року зареєстрованим № 233 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 67, кадастровий номер: :02:002:0365.

Крім того, 10 грудня 2007 року між вказаним Банком та ОСОБА_2 (далі - Поручитель) було укладено договір поруки № 166-МКЦ/П/2007-840, за яким Поручитель поручився перед Банком за належне виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов`язань, що витікають із вищевказаного Кредитного договору (а.с.69).

Крім того, 10 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 (далі - Поручитель-2) було укладено договір поруки № 166-МКЦ/П/2007-840, за яким Поручитель-2 поручається перед Банком за належне виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов`язань, що витікають із Кредитного договору (а.с.79).

Таким чином, Банк є Іпотекодержателем земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Саме на цій земельній ділянці ОСОБА_5 з ОСОБА_2 , який є Поручителем та Іпотекодавцем вказаного Кредитного договору, самочинно, без будь-якого дозволу та повідомлення Іпотекодержателя побудували будинок, при цьому розуміючи незаконність свого діяння та неможливість у встановленому законом порядку отримати право власності на нього, що і змусилоОСОБА_1 звернутись до суду з даним позовом до ОСОБА_2 .

Саме в результаті цього звернення 10 грудня 2008 року була винесена ухвала Овідіопольського районного суду по справі № 2-2477 про визнання між сторонами мирової угоди, чим було порушено права та законні інтереси Банку, як іпотекодержавтеля вищевказаної земельної ділянки.

24 квітня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Консалт Солюшенс» було укладено договір № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 125, (далі - Договір про відступлення права вимоги), за змістом пункту 1 якого Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, та/або заставодавців, та/або поручителів, зазначених у Додатку 1 до цього Договору (а.с.71-72, 77).

За змістом пункту 2 Договору про відступлення права вимоги новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, права, що випливають із судових справ, виконавчих проваджень, право отримання коштів від реалізації заставного майна за Основними договорами. Розмір Прав вимоги, які переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників, що надане Банку відповідно до умов Основних договорів.

За змістом пункту 106 Додатку № 1 до Договору про уступку права вимоги до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого також і за Кредитним договором до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

У зв`язку з цим, після отримання матеріалів кредитної справи, представником ТОВ «Консалт Солюшенс» було здійснено перевірку майнового стану ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . В результаті з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було встановлено, що на земельній ділянці, яка є предметом іпотеки, збудовано житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами та 22.12.2008 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на підставі ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.12.2008р., справа № 2-2477/2008, до участі в якій не був залучений іпотекодержатель вказаної земельної ділянки - ТОВ «Консалт Солюшенс», незважаючи на те, що вказаною ухвалою суду були порушенні права та обовёязки саме заявника апеляційної скарги.

Разом з тим, згідно ч. 5 ст. 207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Колегія суддів зазначає, що мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб`єктивні права та обов`язки. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмету спору. Не може визнаватися судом мирова угода, в якій не вирішено питання щодо позовних вимог і умови якої не пов`язані зі спірними правовідносинами, так як така угода не приведе до усунення конфлікту.

При визнанні мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов`язок перевірити, чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.

Так, згідно ст. 10 ЗУ «Про іпотеку» Іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором. Пунктом 2.1.2. Договору іпотеки від 10.12.2007 року ОСОБА_2 засвідчено, що предмет іпотеки не є предметом іпотеки за іншими зобов`язаннями, нікому не переданий у найом, оренду чи на підставі будь-якої іншої угоди, не підлягає вилученню і вільний від будь-яких зобов`язань, крім тих, що передбачені цим Договором.

Проте, з оскаржуваної ухвали про визнання мирової угоди вбачається, що в 2005 році ОСОБА_2 був обдарований земельною ділянкою, загальною площею, 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В цьому ж році отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА № 9851081, виданий Овідіопольським районним відділом земельних ресурсів та зареєстрований в книзі записів реєстрації Державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 67. В 2006 році ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 в користування вищевказану земельну ділянку та дозволив будівництво на ній житлового будинку та інших будівель і споруд відповідно до цільового призначення земельної ділянки, проте договір оренди з позивачкою не був укладений, оскільки відповідач від укладення вказаного договору ухиляється.

Зазначені обставини свідчать про те, що укладаючи договір іпотеки 10 грудня 2007 року, ОСОБА_2 надав недостовірну інформацію, а саме, не повідомив, що ще в 2006 році він надав ОСОБА_1 в користування вищевказану земельну ділянку та дозволив будівництво на ній житлового будинку та інших будівель і споруд відповідно до цільового призначення земельної ділянки, проте договір оренди з останньою не був укладений, оскільки він ухилявся від укладення вказаного договору.

Разом з тим, Договором іпотеки встановлено, що на момент укладення цього Договору, тобто станом на 10.12.2007 року на вказаній земельній ділянці відсутні будь-які будівлі та споруди, що підтверджувалося довідкою Овідіопольського районного бюро технічної інвентаризації Одеської області від 11.09.2007 року за № 4870.

Проте, із тексту оскаржуваної ухвали слідує, що протягом 2006-2008 років позивачка на вказаній земельній ділянці за власні кошти збудувала житловий будинок, але враховуючи те, що, будівництво вищевказаного житлового будинку та господарчих будівель і споруд здійснювалося самочинно, оформити право власності на нерухоме майно вона у встановленому законом порядку не мала можливості.

Таким чином іпотекоджатель земельної ділянки ввів в оману Банк при укладенні Договору іпотеки, шляхом надання недостовірної інформації щодо іпотечного майна.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v.France@ від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Також слід звернути увагу на те, що умови Кредитного договору боржником ОСОБА_4 не виконуються, у зв`язку із чим утворилась заборгованість за Кредитним договором і забезпечувальними договорами, а тому Банк на даний час має намір звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до Договору іпотеки від 10 грудня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., за реєстр. № 10613., шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження, та/або шляхом продажу предмета іпотеки третій особі на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя.

З огляду на викладені обставини, слід дійти висновку про те, що наявність нерухомого майна, а саме: житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який зареєстрований на підставі оскаржуваної ухвали, та який розташований на земельній ділянці, яка є предметом іпотеки, позбавляє законного права Іпотекодержателя задовольнити свої вимоги у встановленому законом порядку.

Зазначені обставини свідчать про передчасний висновок суду щодо визнання мирової угоди, укладеної між сторонами у даній справі та закриття провадження у справі, у зв`язку з чим ухвала суду про затвердження мирової угоди у справі суперечить приписам процесуального закону, а тому підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти постановленої ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її частково спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, прийняти постанову, якою ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 грудня 2008 рокуслід скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що її заявник на зазначив, яким чином слід діяти суду апеляційної інстанції у разі скасування оскаржуваної ухвали суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 379, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»задовольнити частково.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 грудня 2008 рокускасувати.

Прийняти постанову, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.07.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький