Справа № 202/6553/21
Провадження № 2/202/1039/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

24 липня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мачуського О.М.

за участю секретаря судового засідання Карасьової Г.І.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Мироняк Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави,-

ВСТАНОВИВ:

20 жовтня 2021 року за допомогою системи "Електронний суд" ОСОБА_2 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при перегляді виписки в системі віддаленого обслуговування А24 в АТ Акцент-Банк та MONO в АТ «Універсал Банк» він дізнався, що з його карткових рахунків в АТ Акцент-Банк та в АТ «Універсал Банк» було здійснено два платежі на користь ОСОБА_1 на суму 60251.26 гривень. Дані кошти було зараховано на картковий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ ПриватБанк № НОМЕР_1 у відповідності до квитанції: № P24937831C664697 від 24.12.2018, призначення платежу « ОСОБА_3 », відправник ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ), сума 10000.00 гривень; № 7T4E-A8MP-H4HM-9XA2 від 19.10.2018 року, призначення платежу «Переказ особистих коштів», відправник ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ), сума 50251.26 гривень. Дані платежі були перераховані помилково через систему віддаленого обслуговування А24 в АТ Акцент-Банк та MONO в АТ "УНІВЕРСАЛ БАНК", позивач ОСОБА_2 планував перерахувати дані кошти на власний картковий рахунок в рахунок в АТ КБ ПриватБанк 550048 як «Переказ особистих коштів» (Угода №SAMDNWFC0 від 03.09.2015 р.), але помилився в реквізитах, обрав не вірний (помилковий номер карткового рахунку) шаблон платежу, який на вибір пропонувала система віддаленого обслуговування.

Позивач з відповідачем не знайомі, ніяких цивільно-правових угод між ними не було, ніяких правочинів між ними не укладалося, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не було, тобто відповідач набув грошові кошти позивача без достатньої правової підстави, тому зобов`язаний їх повернути позивачу.

На цій підставі позивач звертається до суду з позовом про захист свого майнового права та просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму помилково перерахованих коштів в розмірі 60251,26 гривень.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 05 листопада 2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Заочним рішенням від 06 квітня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

На підставі заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мироняк Тетяни Сергіївни Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська своєю ухвалою від 24 січня 2023 року було скасовано заочне рішення від 06.04.2022 р., справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

25.01.2023 року позивачем було збільшені позовні вимоги, шляхом пред`явленні додаткових вимог щодо стягнення 3 % річних та інфляційних витрат.

07.06.2023 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мироняк Тетяни Сергіївни про застосування позовної давності.

Представник відповідача зазначила, що ОСОБА_2 звернувся до суду 20.10.2021 року, проте «помилковий» платіж на суму 50251,26 грн. ним було здійснено 19.10.2018 р. Отже за вказаною вимогою позивачем пропущено строк позовної давності.

Позивач в судове засідання не з`явився, натомість в матеріалах справи наявна заява позивача в якій останній просить провести судове засідання без його участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Мироняк Т.С. під час судового розгляду заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .. Так відповідач не заперечує щодо отримання вказаних у позові грошових коштів від ОСОБА_2 , але вказує, що це була оплата за надані послуги іншою особою.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні повідомила, що вона працювала бухгалтером та отримувала на свою картку грошові кошти за надання послуг. Позивач не помилявся про перекази, оскільки сплачував кошти неодноразово та з різних банківських установ. Крім того, позивач постійно звертається до судів з аналогічними вимогами до різних осіб, а до неї звернувся лише через 3 роки після «помилки». В подальшому представник відповідача, надала заяву про розгляд справи без її та відповідача участі.

Вислухавши доводи відповідача, її представника, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що відповідно до квитанції № 7T4E-A8MP-H4HM-9XA2 від 19.10.2018 року, ОСОБА_2 на рахунок НОМЕР_3 , відкритий а Приватбанку, було перераховано грошові кошти в сумі 50251,26 гривень, призначення платежу: Переказ особистих коштів.

Також, відповідно до платіжного доручення № P24937831C664697 від 24 грудня 2018 року, платник ОСОБА_2 направив ОСОБА_4 , на аналогічний картковий рахунок НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 10000,00 гривень, призначення платежу « ОСОБА_3 ». Вказаний перевод грошових коштів не заперечує і відповідач.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 року у справі №154/948/16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що "положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали".

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Положеннями ст.ст. 76,81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В даному випадку відповідачем не вдалося надати суду належні докази, які б свідчили про набуття грошових коштів у сумі 60251,26 (перерахованих ОСОБА_2 ) на правовій підставі, передбаченої законом або угодою.

Посилання відповідача на той факт, що гроші переведені за надані послуги відповідачем не доведені належним чином (відсутні відповідні договори, акти виконаних робіт тощо).

Посилання представника відповідача про необхідність відмовити у задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_2 , враховуючи пропуск останнім строку позовної давності є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

За ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про своє порушене право щодо платежу на суму 50 251,26 грн., на думку суду, позивач довідався у день переводу грошових коштів, тобто 19.10.2018 року.

Із позовної заявою ОСОБА_2 за допомогою системи «Електронний суд» звернувся 20.10.2021 року, тобто в останній день строку позовної давності.

Отже в даному випадку позивачем не пропущено строків звернення до суду.

З огляду на зазначене, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження доказами, що наявні в матеріалах справи, суд доходить висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача , в порядку статті 1212 ЦК України, грошових коштів в сумі 60251,26 гривень.

Крім того, згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем надано до суду розрахунок, згідно якого, станом на день подання позову, 3 % річних становить 5374,14 грн., інфляційні витрати 12478,54 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорювався.

З урахуванням задоволення первісних позовних вимог, похідні вимоги по стягненню суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми також підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до Пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має інвалідність ІІ групи, а тому на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» останнього звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, з відповідача, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 гривень.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 264, 1212, 1213 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 280, 289 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , отримані без достатньої правової підстави грошові кошти у розмірі 60251,26 гривень, 3 % річних у сумі 5374,14 грн., інфляційні витрати у сумі 12478,54 грн., що разом становить - 78103,94 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь держави, судові витрати з оплати судового збору в розмірі 908,00 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.07.2023 року.

Суддя О.М. Мачуський