ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, подану представником - адвокатом Кругловим Сергієм Сергійовичем, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати за постачання теплової енергії,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати за постачання теплової енергії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 та, відповідно, співвласником вказаного багатоквартирного будинку. Позивач на належній правовій підставі здійснює постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1. У свою чергу, рішенням Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради № 688 від 21.10.2021 року були погоджені та введені в дію тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання на опалюваний період. Позивач належним чином виконав та продовжує виконувати свої зобов`язання щодо надання теплової енергії, надає послуги своєчасно та у повному обсязі. Разом з тим, відповідач належним чином не виконує та не виконувала у минулому свої зобов`язання по оплаті постачання теплової енергії, що і стало підставою для подання позову до суду.

Тому позивач просив суд: стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в загальній сумі 21 753,20 грн. та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2023 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати за постачання теплової енергії - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» заборгованість з оплати за постачання теплової енергії у розмірі 37 975, 73 грн. (тридцять сім тисяч дев'ятсот сімдесят п'ять грн. 73 коп.). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» судовий збір в розмірі 2 481,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1, через представника - адвоката Круглова Сергія Сергійовича,подала апеляційну скаргу безпосередньо до Київського апеляційного суду.

У апеляційній скарзі апелянтка, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач вказувала, що пунктом 1 розділу II Методики Міністерства передбачено, що загальний обсяг теплової енергії на опалення будівлі/будинку визначається за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку теплової енергії або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати.

Вказує, що проаналізувавши Методику УК та Методику Міністерства (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 28 грудня 2018 р. за №1502/32954) видно, що Методика УК, в частині що стосується розрахунку теплоенергії для корпусів АДРЕСА_2, повністю протирічить Методиці Міністерства. Оскільки корпуси є окремими будинками, мають окремі будинкові лічильники тепла (вузли комерційного обліку), що підтверджується копіями актів зняття показників будинкового лічильника теплової енергії. Ніяких спільних вузлів комерційного обліку корпуси не мають. Також окрім власного твердження, про невідомі особливості внутрішньо будинкової системи теплопостачання та оснащення спільними вузлами комерційного обліку теплової енергії у корпусах АДРЕСА_2, звертає увагу суду на те, що інші постачальники тепла до будинку відповідача, а саме: ТОВ «КК «Зараз-1» та ТОВ «КК «Реформа» (керівником всіх 3-х компаній є та був ОСОБА_2, дана інформація знаходиться у загальному доступі), мали нормальну змогу відокремлювати споживання по кожному з корпусів будинку, включаючи і корпус АДРЕСА_2. Вважає, що можливість відокремлювати покази лічильників тепла у корпусах підтверджує і сам позивач, зазначаючи Гкалорії, спожиті будинком позивача у рахунках, які додані до первісного позову.

Також зазначає. що факт того, що корпус 4 будинку 21 є окремим будинком підтверджує інвентаризаційна справа №2386, титульний лист якої додається.

Представник відповідача здійснив перерахунок заборгованості за теплопостачання та дійсна, на даний час, сума заборгованості складає 15 510,22 грн. А сума незаконних нарахувань становить 5 931,39 грн., що, на думку апелянта, підтверджується розрахунком вартості спожитої теплоенергії за опалювальний сезон 2021 - 2022 рр., який складено представником відповідача.

Вказує, що з Розрахунку вартості спожитої теплоенергії за опалювальний сезон 2021 - 2022 рр. вбачається, що дані будинкового лічильника тепла за лютий та березень 2022 р. взяті з даних, зазначених ТОВ «УК «Зараз-5» у рахунках на сплату, оскільки у відповідача відсутні Акти зняття показників будинкового лічильника теплової енергії за лютий та березень 2022 р. Акти зняття показників з лічильника будинку Відповідача здійснює ТОВ «Техно-Універсал», що підтверджується копіями доданих актів.

Щодо збільшення позивачем 10.04.2023 р. позовних вимог апелянт наголошує, що заява про збільшення позовних вимог подана після спливу двох з половиною місяців з дати призначення судового засідання. Також Позивачем не подано будь-якого клопотання про поновлення строків на подання заяви про збільшення позовних вимог.

Апелянтка зазначає, що суд першої інстанції відповідно до ст. 185 ЦПК України, мав перевірити дотримання строків подання Позивачем заяви про збільшення позовних вимог, залишити заяву без руху, надати позивачу строк на усунення недоліків та у разі їх не усунення повернути заяву позивачу. Звертає увагу колегії суддів на те, що щодо збільшення позовних вимог суд першої інстанції, навіть, не виніс ухвалу про прийняття заяви про збільшення позовних вимог. Окрім того, на переконання апелянтки, заява про збільшення позовних вимог позивача за своє суттю є заявою про одночасні зміни предмету та підстав позову, адже в заяві про збільшення позовних вимог позивач фактично не збільшує позовні вимоги, а додає нові вимоги, а саме: додає нові суми боргів за нові періоди часу та обґрунтовує їх новими доказами (рахунками на оплату та довідкою), що є за змістом і суттю зміною предмету позову.

Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22.07.2021 р. по справі № 910/18389/20 та від 09.07.2020 р. по справі №922/404/19, зазначає, що зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких грунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Тому така заява мала бути повернута позивачеві.

Окрім того апелянтка просила апеляційний суд прийняти нові докази, мотивуючи тим, що відповідач 07.03.2022 р., в зв'язку російською агресією та постійними обстрілами, вимушена була виїхати з України та на час розгляду справи і по сьогоднішній день перебуває за межами України. Враховуючи викладені обставини, відповідач не отримувала копії позовної заяви з додатками, заяви про збільшення позовних вимог та інших документів. Про зміст позову та заяви про збільшення позовних вимог відповідач дізналась після 07.06.2023 р., за наслідками ознайомлення її представника з матеріалами справи, і тільки після ознайомлення з підставами позову та доказами, які їх, на думку позивача, підтверджують, відповідач вирішила оскаржувати рішення суду першої інстанції.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

23 серпня 2023 року на адресу суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Обґрунтовує відзив тим, що про розгляд даної справи відповідач була обізнана з 12.12.2022 року, що підтверджується її клопотанням. Але незважаючи на це, жодних дій задля активної участі у розгляді справи (залучення представника, ознайомлення з матеріалами справи, подання до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву та доказів) вона не вчинила. А тому подання доказів з апеляційною скаргою, на думку позивача, не може бути визнано судом винятковою обставиною.

Також вказує, що будинок АДРЕСА_2 мають загальний ввід зовнішньої інженерної мережі зі спільними до них вузлами комерційного обліку і тому відповідно до п. 6 Методики Міністерства розподіл здійснюється як для однієї будівлі/будинку відповідно до вимог цієї Методики.

Звертає увагу суду, що спожита відповідачем послуга з постачання теплової енергії складається з обсягу теплової енергії на опалення безпосередньо приміщення відповідача; частини обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення; частини обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та приготування гарячої води, яке здійснюється під час постачання теплової енергії на індивідуальний пункт для потреб опалення.

Наголошуючи на особливостях внутрішньобудинкової системи та оснащення спільних вузлів комерційного обліку теплової енергії у зазначених корпусах будинку 21, вказує, що з метою справедливого нарахування всім споживачам вказаних корпусів будинку 21 оплати за теплопостачання, в тому числі і підігрів гарячої води, відповідно до розділу VI Методики УК розраховується загальний обсяг теплової енергії, який розподіляється пропорційно до опалювальних площ приміщень кожного з корпусів 3, 4, 5, 6 за виключенням опалювальних площ приміщень, оснащених окремими вузлами комерційного обліку теплової енергії.

Звертає увагу, що відповідно до вищезазначеного, у рахунку на сплату за послугу з постачання теплової енергії кожному співвласнику багатоквартирного будинку зазначається розрахунковий обсяг теплової енергії, спожитої в будинку 21, корпуси 3, 4, 5, 6, а не показник вузла комерційного обліку теплової енергії конкретного корпусу, як помилково вважає представник Відповідача. Згідно вимог даної Методики у будинку АДРЕСА_1 нарахування плати за послугу постачання теплової енергії (далі - ТЕ) відбувалося пропорційно до опалювальної площі будинку 7033,4 кв.м. з розрахунку спожитої теплової енергії спільних вузлів комерційного обліку будинків АДРЕСА_2.

Позивач переконаний, що розрахунок, який доданий до апеляційної скарги, не ґрунтується на законних підставах і сформований з метою ухилення від своїх зобов'язань через хибне тлумачення нормативно-правових актів, що по своїй суті являється оціночним судженням.

Вважає, що з хронології розгляду даної справи вбачається, що перше судове засідання кожен раз відкладалося і розгляд справи фактично не проводився, що свідчить про те, що строки для подачі заяви про збільшення позовних вимог не були порушені, таким чином і суд першої інстанції не порушив вимоги ЦІК України при прийнятті даної заяви.

Поряд з цим, вказує, що предметом спору у цій справі в первісній редакції позовної заяви були позовні вимоги про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії в загальній сумі 21 753,20 грн та стягнення з відповідача судових витрат. У подальшому 10.04.2023 року представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог. Згідно до поданої заяви просив суд: стягнути з Відповідача заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в загальній сумі 37 975,73 грн та стягнути з відповідача судові витрати.

Наголошує, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Отже, вважає, що позивач не здійснював заміну одних позовних вимог іншими та не доповняв позовні вимоги новими вимогами, тобто не змінював предмет позову, а збільшив їх цифровий еквівалент у грошовому розмірі, доповнивши його новими обставинами (рахунками на сплату послуг з постачання теплової енергії) при збереженні в ньому первісних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Зважаючи на предмет спору, ціну позову та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 та, відповідно, співвласником вказаного багатоквартирного будинку. Позивач на належній правові підставі здійснює постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідність тарифів, на підставі яких позивачем нараховується сума, що підлягає сплаті, вимогам чинного законодавства підтверджується рішенням Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради № 688 від 21.10.2021 року.

Наявність заборгованості по оплаті теплової енергії та її розмір підтверджується Довідкою про нарахування та оплату послуг з постачання теплової енергії станом на 30.09.2022 року.

Згідно даних бухгалтерського обліку та інформації по особовому рахунку відповідача, за період з листопада 2021 року по березень 2023 року, заборгованість відповідача перед позивачем становить 37 975,73 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у ході розгляду справи було надано докази того, що позивач є постачальником теплової енергії в будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач сплачував позивачу у повному обсязі кошти за постачання теплової енергії у заявлений ним період, суд вважав доведеним факт того, що відповідач не виконує свої зобов`язання. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Разом з тим, відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання по оплаті теплової енергії, що і стало підставою для подання позову до суду.

Колегія суддів не може повною мірою погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції Закону України №1875-IV від 24 червня 2004 року) комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

З огляду на ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком у разі визначення управителя органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах відповідно до Закону України "Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку" визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу. Така ціна протягом строку дії договору управління може змінюватися виключно за погодженням сторін з підстав та в порядку, визначених таким договором. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає: 1) витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем; 2) винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ст.ст. 67, 68 ЖК України власник зобов'язаний своєчасно вносити оплату за житлово-комунальні послуги.

У відповідності до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ № 45 від 24 січня 2006 року, власник та наймач квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пп. 2 п. «а» ч. 1 ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, послуги з постачання гарячої води, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Частиною 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже. оскільки наявними у справі належними, допустимими та достовірними доказами підтверджується факт існування у ОСОБА_1 заборгованості по наданим їй ТОВ «Зараз-5» житлово-комунальним послугам, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з неї цієї заборгованості на користь позивача.

При цьому, апеляційний суд, частково погоджуючись з доводами апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість прийняття заяви позивача про збільшення позовних позовних вимог, виходячи з наступного.

З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2022 року дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно ч.3 ст. 49 ЦПК України, у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі.

З матеріалів справи вбачається, що перше судове засідання у справі відбулося 16 лютого 2023 року (а.с.64). Натомість заяву про збільшення позовних вимог позивачем подано 10 квітня 2023 року, тобто після початку першого судового засідання, а отже з порушенням порядку та пропуском строку на вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно з ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, ураховуючи, що позивач з клопотанням про поновлення процесуального строку для подання заяви про збільшення позовних вимог та не зазначав поважність причин пропуску такого строку, заява підлягала залишенню без розгляду.

Натомість, суд першої інстанції вищевказаного не врахував, безпідставно прийняв заяву про збільшення позовних вимог та помилково вирішував збільшені, а не первісні позовні вимоги ТОВ «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» до ОСОБА_1.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що залишення без розгляду заяви у частині збільшення позовних вимог не позбавляє позивача права у майбутньому на звернення до суду з окремим позовом щодо цієї частини позовних вимог.

Таким чином, установивши, що постачальником теплової енергії у будинку, у якому знаходиться квартира відповідача є позивач і у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач сплачував позивачу у повному обсязі кошти за постачання теплової енергії у заявлений ним період у первісних позовних вимогах, суд вважає доведеним факт того, що відповідач не виконував свої зобов`язання по оплаті теплової енергії належним чином, що є підставою для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» заборгованості, яка складається з послуг з постачання теплової енергії за період з листопада 2021 року по березень 2022 року включно, що становить 21 441, 81 грн. та плати за абонентське обслуговування за період листопада 2021 року по вересень 2022 року, що становить 277,20 грн., що підтверджується довідкою (розрахунком) (а.с.19).

При цьому, апеляційний суд перевіривши визначений позивачем розрахунок загального розміру заборгованості, встановив, що він складає 21 719 грн. 01 коп. ( 21 441,81 + 277,20), а не вказаний позивачем розмір 21 753 грн. 20 коп.

Щодо доводів апелянта стосовно невірного нарахування розміру заборгованості та невідповідності Методики УК та Методики Міністерства та її застосування щодо розрахунку боргу відповідача, то вони апеляційним судом розцінюються критично, оскільки відповідність тарифів, на підставі яких позивачем нараховується сума, що підлягає сплаті, вимогам чинного законодавства підтверджується рішенням Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради № 688 від 21.10.2021 року, яке є чинним. Будь-яких зустрічних позовних вимог з приводу визнання дій позивача щодо нарахування заборгованості незаконними, зобов'язання провести перерахунок тощо, матеріали справи не містять і вказані обставини не були предметом розгляду судом першої інстанції.

Поряд з цим апеляційний суд зауважує, що згідно з частиною 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18.

Відтак, причини, вказані апелянткою як поважні щодо неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, не є поважними. Зі змісту апеляційної скарги та з матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що відповідачка була обізнана щодо перебування на розгляді даної справи в суді першої інстанції, неодноразово зверталася до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи. При цьому апеляційний суд зауважує, що введення на території України воєнного стану без зазначення позивачкою конкретних обставин, які перешкоджали їй подати докази під час розгляду справи судом першої інстанції, не може бути поважною причиною для прийняття колегією суддів таких доказів. Крім того, не може бути визнана поважною та обставина, що відповідачка на час розгляду справи судом першої інстанції перебувала за межами України, що завадило їй подати вказані докази, оскільки на час звернення до апеляційного суду ця обставина триває і не завадила апелянткі подати такі докази до апеляційної інстанції.

Таким чином, апеляційний суд не приймає нові докази, додані апелянткою до апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду №524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Таким чином, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду та, з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин справи, ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що первісний позов підлягає задоволенню частково на 99%, з ОСОБА_1 на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» необхідно стягнути судовий збір в розмірі 2 456,19 грн. - за розгляд справи судом першої інстанції.

Окрім того, ураховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на 42%, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 563 грн. 03 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 80, 82, 141, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - адвокатом Кругловим Сергієм Сергійовичем, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2023 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» про збільшення позовних вимог залишити без розгляду.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати за постачання теплової енергії - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» заборгованість з оплати за постачання теплової енергії у розмірі 21 719 грн. 01 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» судовий збір в розмірі 2 456,19 грн- за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «ЗАРАЗ-5» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 563 грн. 03 коп. - за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова