Справа № 161/7804/23
Провадження № 2/161/2450/23
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.,

при секретарі Грень А.В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУПФ України у Волинській області) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги, враховуючи відповідь на відзив, обґрунтовує тим, що з 15.05.2007 року перебувала у трудових відносинах з Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області на керівних посадах.

Вказує, що наказом №111-к від 13.04.2023 року її звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, а 01.06.2023 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб внесено запис про припинення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області (далі Фонд соцстраху) правонаступником якого є ГУПФ України у Волинській області.

Вважає даний наказ незаконним та підлягає скасуванню, як такий, що порушує її конституційні та трудові права, оскільки, у разі звільнення працівників за п. 1 ст. 40 КзПП діють обмеження щодо звільнення окремих категорій працівників, встановлені ст. 184, 186-1 КзПП, зокрема, одиноких матерів при наявності дитини з інвалідністю.

Зазначає, що є одинокою матір`ю дитини з інвалідністю, а тому, в силу вимог ст. 184 КзПП, комісія з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду мала б запропонувати їй всі наявні вакансії в організації до якої його приєднано.

При цьому, вважає, що законодавством не встановлено жодних заборон для її переведення, як працівника, без проведення конкурсу у випадку реорганізації юридичної особи (працівники якої не є державними службовцями) на посаду державної служби до органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації.

Однак, вказує, роботодавець не виконав норми закону, а тому оскаржуваний наказ про її звільнення є протиправним та підлягає скасуванню, шляхом поновлення її на посаді або іншій рівнозначній посаді.

Крім того, вважає, що оскільки, звільнена без законних підстав, до стягнення з відповідача, як правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.04.2023 року по 24.10.2023 року в розмірі 197680,50 грн.

Просить суд, визнати незаконним та скасувати наказ голови комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області №111-к від 13.04.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу аналізу та контролю за використанням роботодавцями коштів Фонду соціального страхування України у Волинській області, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ч. 1 ст. 40 КзПП; поновити її на роботі згідно вимог чинного законодавства з 19.04.2023 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 197680,50 грн.

Відповідач позов не визнав, представником поданий відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що наказ про звільнення ОСОБА_1 відповідає вимогам закону та винесений з дотриманням норм діючого законодавства.

Зокрема, зазначає, що Верховною Радою України прийнято рішення про припинення ФСС України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації ФСС України. В зв`язку з цим, головою комісії з реорганізації ФСС України 16.01.2023 року видано наказ №9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України». 19.01.2023 року позивачу було вручено попередження про наступне звільнення з посади 18.04.2023 року, оскільки, скороченню підлягав весь штат та чисельність працівників.

Вказує, що відповідачем як правонаступником ФФС України у Волинській області, було здійснено низку підготовчих заходів, зокрема, створено нові структурні підрозділи та введено нові штатні одиниці, доведено до відома комісію з реорганізації та розміщено на офіційному сайті Головного УПФ України у Волинській області інформацію про добір кадрів на посади державної служби в управлінні. Проте, позивач будучи ознайомленою з такою інформацією, не виявила бажання працевлаштуватися в Головному УПФ України у Волинській області у встановленому законом порядку.

Крім того, зазначає, що звільнення позивача відбулося у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КзпП України. Відповідно до частини шостої статті 36 КзпП у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділенні, перетворенні) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Законодавством не передбачено переведення працівника посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі. Зважаючи на законність наказу № 111-к від 13.04.2023 року, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку є безпідставними та необґрунтованими

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2023 року відмовлено з задоволенні клопотання представника Головного УПФ України у Волинській області про закриття провадження у справі. Залучено третю особу Головне УПФ України в якості правонаступника відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області.

Позивач в судовому засіданні позовні заяву, відповідь на відзив підтримала з підстав у них зазначених. Крім того, суду пояснила, що оскільки, вона є одинокою матір`ю, її зобов`язані були працевлаштувати, наказ про її звільнення є незаконним, а тому відповідач має поновити її на посаді з якої вона була звільнена. Просила суд, позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Крім того, суду пояснила, що у відповідача не було повноважень пропонувати працівникам Фонду соцстраху посади державної служби в ГУПФ у Волинській області, а згідно вимог чинного законодавства, позивач мала право звернутися із заявою про прийняття на роботу до органів пенсійного фонду. Просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши думку учасників справи, оцінивши та дослідивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 15.05.2007 року перебувала в трудових відносинах з Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області (а.с. 7-9).

Відповідно до наказу від 28.03.2019 року №22-К «Про переведення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 переведено з посади завідувача сектору звітності відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області на посаду начальника відділу аналізу та контролю за використанням роботодавцями коштів Фонду (а.с. 107).

Однак, з 01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон № 2620), яким Закон України від 23.09.1999 № 1105- XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон № 1105) викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1105 (в редакції Закону №2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступником Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 р. № 1442 врегульовано питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, визначено порядок формування ліквідаційних комісій.

Таким чином, Верховною Радою України прийнято рішення про припинення ФСС України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації ФСС України, зокрема, скорочення усього штату та усієї чисельності працівників, визначених штатними розписами ВД ФССУ та управлінь ВД ФССУ в областях та м. Києві з 18.04.2023 року, у тому числі й посади, яку обіймала позивач.

У даному випадку, судом встановлено, що підставою для винесення оспорюваного позивачем наказу про звільнення став наказ від 16.01.2023 № 9-ОД голови комісії з реорганізації ФСС України «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023 року.

Із матеріалів справи вбачається, що листом від 17.01.2023 року №ВН-25 Управління виконавчої дирекції ФСС України у Волинській області повідомило ОСОБА_1 про скорочення її посади та наступне звільнення 18.04.2023 року та попередило, що ні законодавством про працю, ні законодавством, що регулює порядок призначення на посади державної служби, не передбачена можливість переведення працівника, який працює за трудовим договором на посаду державної служби до органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації. З даним попередженням позивач ознайомлена 19.01.2023 року, тобто майже за три місяці до такого звільнення (а.с. 108-109).

Наказом №111-к від 13.04.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 », підписаним головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, звільнено ОСОБА_1 з 18.04.2023 року з посади начальника відділу аналізу та контролю за використанням роботодавцями коштів Фонду управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, проведено остаточний розрахунок (а.с. 110-111).

В судовому засіданні встановлено, що позивач належним чином була ознайомлена із попередженням про звільнення та із оспорюваним наказом про подальше звільнення, про що підтвердила у судовому засіданні.

Також судом встановлено, що відповідач як правонаступник Управління виконавчої дирекції ФСС України у Волинській області здійснював заходи для можливого працевлаштування працівників фонду, зокрема, листами від 20.12.2022 року та від 30.03.2023 року «Про добір персоналу» просив довести до відома працівників Управління ФСС України у Волинській області про можливість проходження співбесіди в Головному УПФ України у Волинській області для подальшого призначення на посади державної служби відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» з переліком вакансій та тимчасових посад (а.с. 131-132).

З протоколу №1 від 31.03.2023 року засідання комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції ФСС України у Волинській області вбачається, що зміст таких листів у тому числі був відправлений на поштову скриньку відділу аналізу та контролю за використанням роботодавцями коштів Управління Фонду соцстраху у Волинській області, де у той час працювала ОСОБА_1 (а.с. 133).

Однак, як встановлено в судовому засіданні, позивач не зверталася до відповідача із заявою про прийняття на роботу до ГУ УПФ України у Волинській області.

Оцінюючи оспорюваний позивачем наказ про її звільнення, суд виходить з наступного.

Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України передбачено можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації (банкрутства) або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини шостої статті 36 КЗпП у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділенні, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 своєї постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів», при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Таким чином, оспорюваний наказ видано саме у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, його положення не суперечать чинному законодавству, а роботодавцем вжито усіх відповідних заходів, передбачених ст. 49-2 КУпАП, зокрема, щодо попередження позивача про наступне звільнення.

Оцінюючи можливість відповідача, як правонаступника роботодавця відповідача, перевести позивача за наявності її згоди на іншу посаду в управлінні Пенсійного Фонду України у Волинській області, суд враховує ту обставину, що відповідно до затвердженого переліку посад (а.с.121 зворот), такі посади передбачають статус державного службовця відповідно до вимог Закону України «Про державну службу».

Зокрема, відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 (далі - Положення № 280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду визначаються, зокрема, Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Положенням № 280. Відповідно до пункту 14 Положення № 280 гранична чисельність державних службовців та працівників Пенсійного фонду України затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 4 ст. 20 Закону України від 17.03.2011 № 3166-УІ «Про центральні органи виконавчої влади» державні службовці апарату центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади в порядку, передбаченому законодавством про державну службу (якщо інше не передбачено законом).

Отже, основний штат працівників апарату Пенсійного фонду України та його територіальних органів складають посади державної служби, умови призначення (переведення, звільнення) на які визначаються Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889).

Посади працівників ФСС України, на відміну від посад працівників Пенсійного фонду, не належать до посад державної служби. На зазначених працівників поширюється законодавство про працю.

Вищезазначеним Законом № 1105 та постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 р. № 1442 не врегульовано механізм переведення працівників із системи Фонду соцстраху на посади державної служби в органах Пенсійного фонду України.

Тому, на думку суду, з врахуванням вимог ст..21 Закону України «Про державну службу», ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в їх системному зв`язку, переведення можливе лише на підставі особистої заяви працівника та відповідного пакету документів, що подаються. У даному випадку відповідач, як правонаступник роботодавця, був позбавлений можливості перевести позивача на посаду державної служби без дотримання вказаної умови щодо особистого подання відповідних документів.

Окрім того, згідно із пунктом 2 розділу Прикінцеві положення Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон №2136) главу XIX Прикінцеві положення Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану, діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону №2136 також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону N2 2136 у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілковій органів.

В ході розгляду зазначеної справи судом встановлено, що позивач, будучи обізнаною про зазначені обставини, зокрема у письмовому попередженні про звільнення, листі відповідача про наявні вакантні посади державної служби, не зверталася до відповідача із будь-якими заявами щодо її працевлаштування на вільні посади державної служби в управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що оспорюваний позивачем наказ про її звільнення винесений із дотриманням вимог закону, а тому відсутні підстави для його скасування.

Водночас, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, є одинокою матір`ю дитини з інвалідністю (а.с. 12-21), що в ході розгляду справи не опорювалося відповідачем, а відтак, згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП, що є імперативною нормою права, щодо звільнення даної категорії жінок, голова комісії з реорганізації незаконно виніс наказ про її звільнення без подальшого обов`язкового працевлаштування до правонаступника Управління виконавчої дирекції ФСС України у Волинській області, а відтак, вона має бути поновлення на посаді з якої її звільнили чи на рівнозначній посаді.

Суд, не погоджується з такими доводами позивача з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, вагітної жінки та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення з ініціативи роботодавця.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення.

У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника немає.

Однак при невиконанні власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов`язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 4 статті 36 КЗпП України, зокрема вагітної жінки, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню.

Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі.

Такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 759/19440/15-ц (провадження № 14-105цс18) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/74120972).

Як було зазначено вище, звільнення позивача на підставі п.1 ст. 40 КзПП України відбулося із дотриманням вимог чинного законодавства. При цьому таке звільнення не суперечить вимогам частини третьої статті 184 КЗпП України, яка передбачає можливість звільнення вагітних жінок з ініціативи роботодавця, при цьому головною умовою можливості такого звільнення є імперативна вимога щодо обов`язкового працевлаштування такої жінки зі збереженням середньої заробітної плати протягом трьох місяців.

Відтак, на думку суду, у разі невиконання обов`язку щодо працевлаштування, передбаченого ст. 184 КЗпП, працівник має право ставити перед роботодавцем вимоги виконання обов`язку щодо працевлаштування, а не щодо скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі .

В ході розгляду зазначеної справи ОСОБА_1 , маючи статус одинокої матері, що заперечувалося відповідачем, позовних вимог про виконання відповідачем зобов`язання по працевлаштуванню не заявляла. Однак, на думку суду, у даному випадку позивач не позбавлена такої можливості.

За таких обставин, суд вважає, що порушені права позивача не можуть бути захищені у спосіб, який просить ОСОБА_1 у даному позові, при цьому суд в силу закріпленого статтею 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу лише у межах заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77, 78, 81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 354, 355, 430 ЦПК України, на підставі ст. 43, 61 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 104 ЦК України, ст.ст. 21, 23, 36, 40, 49-2, 179, 184, 232, 235 КЗпП України, суд, -

в и р і ш и в :

Відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач Головне управління пенсійного фонду України у Волинській області, код ЄДРПОУ - 13358826, адреса місцезнаходження: 43026, м. Луцьк, вул. Кравчука, 22В.

Повне судове рішення складено 03 листопада 2023 року

Суддя Луцького міськрайонного суду А.М. Пахолюк