ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/690/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Король Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , 3-тя особа: приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Київської області Перепелиця Жанна Пилипівна про застосування наслідків нікчемного правочину,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно договору дарування від 10 серпня 2021 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фесік С.В. та зареєстрований в реєстрі за №3023 ОСОБА_1 є власником 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 . Вказану частину квартири позивачу подарував ОСОБА_3 . ОСОБА_2 є співвласником іншої 3/8 частини цієї ж квартири. Вказана спірна квартира складається з двох окремих кімнат жилою площею 12,1 кв.м та 17,1 кв.м.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, встановлено конкретний порядок користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_3 окрему кімнату жилою площею 12,1 кв.м (кімната № 4 згідно технічного паспорта квартири) в квартирі АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_2 іншу окрему кімнату жилою площею 17,1 кв.м.(кімната №6 згідно технічного паспорта квартири) в квартирі АДРЕСА_1 . Місця загального користування квартири залишено у загальному користуванні та вселено ОСОБА_3 в окрему кімнату жилою площею 12,1 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 .

Проте, після того, як ОСОБА_3 подарував позивачу 3/8 частини даної квартири, останній реалізувати своє право користування даною частиною квартири не може, оскільки відповідач всіляко перешкоджає в цьому. Відтак, позивач був змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подано зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , 3-тя особа: приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Київської області Перепелиця Ж.П. про застосування наслідків нікчемного правочину.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що 17.07.2009 року ОСОБА_7 здійснила заповіт, за яким вона на випадок її смерті зробила наступне розпорядження: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 заповідає ОСОБА_2 , іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та все інше її майно заповідає ОСОБА_3 , позивачу по справі. Вказаний заповіт був посвідчений 17.07.2009 року приватним нотаріусом Фастівського нотаріального округу Перепелицею Ж.П. і зареєстрований у реєстрі за №2369.

28.01.2014 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Гавриленко А.М. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за яким співвласником 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласником іншої 3/8 частини цієї ж квартири.

10 серпня 2021 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фесік С.В. та зареєстрований в реєстрі за №3023 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 .

При цьому, як вказує ОСОБА_2 , ОСОБА_3 набув 3/8 частини квартири у власність на підставі заповіту який є нікчемним, оскільки його матір ОСОБА_7 не підписувала ніяких заповітів та він складений без вказання часу його складання.

В зв`язку з чим ОСОБА_2 просить суд застосувати наслідки нікчемності заповіту від 17 липня 2009 року, визнавши недійсним договір дарування 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 від 10 серпня 2021 року та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 28 січня 2014 року.

В судове засідання позивач за первісним позовом не з`явився, при цьому в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи у його відсутність. Також, у даному клопотанні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав викладених у позові. При цьому проти зустрічних позовних вимог заперечував в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на зустрічний позов.

Представник відповідача за первісним позовом в судових засіданнях заперечувала проти задоволення первісного позову в повному обсязі з підстав його необґрунтованості та просила суд задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_3 та приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Київської області Перепелиця Ж.П. в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи були повідомленні належним чином.

Заслухавши представника відповідача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом, 18 лютого 1975 року ухвалою народного суду Дарницького району м. Києва було затверджено мирову угоду про поділ спільного часткового майна в натурі між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були рідними братами та успадкували спільне майно.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, згідно договору дарування від 10 серпня 2021 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фесік С.В. та зареєстрований в реєстрі за №3023 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 .

Так, на підставі даного договору дарування ОСОБА_1 є власником 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 ., що також підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15).

ОСОБА_2 є співвласником іншої 3/8 частини цієї ж квартири. Вказана спірна квартира складається з двох окремих кімнат жилою площею 12,1 кв.м та 17,1 кв.м.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, встановлено конкретний порядок користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_3 окрему кімнату жилою площею 12,1 кв.м (кімната № 4 згідно технічного паспорта квартири) в квартирі АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_2 іншу окрему кімнату жилою площею 17,1 кв.м.(кімната №6 згідно технічного паспорта квартири) в квартирі АДРЕСА_1 . Місця загального користування квартири залишено у загальному користуванні та вселено ОСОБА_3 в окрему кімнату жилою площею 12,1 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вказує ОСОБА_1 , що після того, як ОСОБА_3 подарував йому 3/8 частини даної квартири, останній реалізувати своє право користування даною частиною квартири не може, оскільки відповідач всіляко перешкоджає в цьому.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. А згідно зі ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що спірна квартира перебуває у спільній частковій власності сторін по справі. На час розгляду даної справи у квартирі проживає відповідач.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що ОСОБА_2 не визнається право користування даною квартирою позивачем, про, що також свідчить поданий ним зустрічний позов про визнання недійсним договору дарування 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 від 10 серпня 2021 року та визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 28 січня 2014 року. Вказані обставини не були спростовані представником відповідача.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ч. 3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Враховуючи вище викладене та те, що ОСОБА_1 є співвласником 3/8 частини спірного жилого житла, а відповідач має у власності таку ж частину у розмірі 3/8, і вони мають право на володіння та користування часткою свого майна кожний, при цьому ОСОБА_2 перешкоджає доступу позивачу до спірної квартири, а тому первісний позов необхідно задовольнити в повному обсязі.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , слід зазначити наступне.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину на підставі заповіту, який був складений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Перепелицею Ж.П. При цьому заповіт не був підписаний ОСОБА_7 . Вважає, що заповіт, всупереч вимогам ЦК України, складено без вказання в ньому часу його складання.

При цьому, листом Головного правління юстиції у Київській області від 23.01.2013 року №Т-2636-9 розглянуто звернення ОСОБА_2 щодо оскарження дій приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Перепелиці Ж.П. при посвідченні заповіту та встановлено, що при посвідченні заповіту приватним нотаріусом не було дотримано вимог ч. 3 ст. 45 ЗУ «Про нотаріат» та абз. 4 п. 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 03.03.2004 року №20/5 у редакції чинній на час посвідчення заповіту.

Крім цього посилається на частину першу статті 215 ЦК України, частину третю, четверту статті 203 ЦК України.

Зазначає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина друга статті 215 ЦК України).

Зазначає, що відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Згідно із статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання.

Як стверджує ОСОБА_2 , заповіт, який ніби то складено на прохання покійної ОСОБА_7 , не містить часу його складання, однак суд не може погодитись з даним твердженням, оскільки вказана дата його складання 17 липня 2009 року і є часом в розумінні ч. 1 ст. 1247 ЦК України.

Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначає, що за текстом заповіту, заповіт складений у місті Фастів, а посвідчений, за текстом заповіту у селі Червона Мотовилівка, Фастівського р-ну, Київської області, однак вказане не заборонено главою 85 ЦК України, ст. 56 ЗУ «Про нотаріат» або іншими нормами права.

Також, представник позивача за зустрічним позовом, вказує, що нотаріус не витребувала документи про хворобу ОСОБА_7 , однак жодною нормою права не зобов`язано нотаріуса це робити. Крім того, згідно ст. 56 «Про нотаріат» від заповідача не вимагається доказів про право власності на майно, що заповідається, а тим більше про хворобу заповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Так, в заповіті зазначено, що у зв`язку з хворобою ОСОБА_7 , на її особисте прохання та в її присутності текст заповіту підписано ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Крім того, Фастівським районним судом Київської області розглядався позов ОСОБА_2 , ОСОБА_12 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Київської області Перепелиця Жанна Пилипівна про визнання заповіту недійсним, з підстав невідповідності його закону та відсутності особистого підпису заповідача та як наслідок відсутності її волі на його складання та посвідчення.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 9.12.2011 року було визнано недійсним заповіт від 17.07.2009 року.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 11.04.2012 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 9.12.2011 року було скасоване та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_12 до ОСОБА_3 , 3-тя особа: приватний нотаріус Фастівського нотаріального округу Перепелиця Ж.П. про визнання заповіту недійсним відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 5.09.2012 року рішення Апеляційного суду Київської області від 11.04.2012 року було залишено без змін. Таким чином, рішення Апеляційного суду Київської області від 11.04.2012 року вступило в закону силу.

В даних судових рішеннях, дана оцінка законності складання ОСОБА_7 заповіту від 17.07.2009 року та законність посвідчення його приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Перепелицею Ж.П. та видача свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 28.01.2014 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Гавриленко А.М. - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

При цьому, суди апеляційної та касаційної інстанції не встановили підстав для скасування заповіту, свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання їх недійсними чи нікчемними в судовому порядку.

Як зазначалось вище, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладені обставини та те, що вимоги щодо скасування заповіту, свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання їх недійсними чи нікчемними в судовому порядку вже неодноразово досліджувалися судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, які встановили їх законність, обґрунтованість та правомірність, суд вважає, що в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись стст. 10, 12, 13, 81-83, 141, 263, 265, 268, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Первісний позов задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні 3/8 частинами квартири АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 в житлову кімнату площею 12,1 м2 в квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1816 грн. судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , 3-тя особа: приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Київської області Перепелиця Жанна Пилипівна про застосування наслідків нікчемного правочину, визнавши недійсними договір дарування 3/8 частин квартири АДРЕСА_1 від 10.08.2021 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2014 року відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 26.12.2023 року.

Суддя :