КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 752/1395/19 Головуючий у суді першої інстанції - Хоменко В.С.
Номер провадження № 22-ц/824/8238/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юхневич Тетяна Валеріївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Личина Олена Володимирівна про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування квартири, визнання права власності на частини квартири, витребування транспортного засобу, стягнення компенсації в розмірі вартості майна та стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування квартири, визнання права власності на частини квартири, витребування транспортного засобу, стягнення компенсації в розмірі вартості майна та стягнення грошових коштів та просила суд припинити право спільної сумісної власності сторін на ряд майна, визнати за нею а ОСОБА_3 право приватної особистої власності на рухоме та нерухоме майно, стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошові кошти, здійснити розподіл судових витрат.

Також, до суду звернувся ОСОБА_4 із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В подальшому, у жовтні 2022 року від позивача ОСОБА_3 надійшло клопотання про забезпечення позову, у якому остання просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання вказувала, що відповідач ОСОБА_4 своїми умисними діями може утруднити або унеможливити виконання судового рішення, оскільки він вже відчужив квартиру на користь третіх осіб, проте оскільки будинок не було введено в експлуатацію та арешт було накладено на будівельну адресу.

Зазначала, що на даний час згідно з розпорядженням № 623 Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, будинку присвоєно поштову адресу АДРЕСА_2 .

Таким чином, зазначене обумовлює необхідність накладення арешту на спірну квартиру АДРЕСА_1 , аби уникнути подальшого її відчуження.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом вже неодноразово розглядались заяви позивача про забезпечення позову та їй було відмовлено у забезпеченні через необґрунтованість необхідності такого забезпечення.

Апелянт вважає, що в даному випадку заява про забезпечення також не була обґрунтованою, заявником не наведено підстав та належних обґрунтувань необхідності вжиття заходів забезпечення у справі, яка розглядається вже понад три роки.

Крім того, до такої заяви не було долучено нових доказів чи вказано будь-якої нової інформації, а відтак суд безпідставно розглянув питання, яке ним вже вирішувалось без нових доказів і нових мотивів, однак прийняв протилежне рішення.

Так, апелянт посилається й на те, що ОСОБА_1 володіє спірною квартирою з 2019 року, жодних доказів чи посилань на те, що квартира відчужена далі, виставлена на продаж чи що ОСОБА_1 має намір відчужити таку квартиру позивачем не надано.

Наголошує, що сторони припинили сімейні відносини у жовтні 2018 року, розірвали шлюб у квітні 2019 року, право власності на квартиру зареєстровано на ОСОБА_4 07 жовтня 2019 року, а вона уклала договір купівлі-продажу спірної квартири 11 жовтня 2019 року за згодою дружини відповідача ОСОБА_3 , тобто позивач ОСОБА_3 не має відношення до спірної квартири, тому суд безпідставно зв`язав квартиру ОСОБА_1 з позивачем.

Разом з тим, апелянт вказує, що судом не було розглянуто питання необхідності зустрічного забезпечення та не надано оцінки її доводам, викладеним у запереченні на заяву про забезпечення.

Крім того вказує, що з аналізу додатків до заяви про забезпечення позову, таку заяву не було оплачено судовим збором, а відтак, суд мав залишити її без розгляду.

Враховуючи викладене, апелянтка просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції в повному обсязі.

03 травня 2023 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказує, що грошові кошти за спірну квартиру за договором про участь у фонді фінансування будівництва було сплачено у 2017-2018 роках, тобто під час шлюбу сторін.

Наголошує, що саме під час шлюбу 11 липня 2017 року вони набули майнових прав на спірну квартиру АДРЕСА_1 , а введено в експлуатацію вказаний будинок лише в вересні 2019 року та в грудні 2019 року йому присвоєно поштову адресу.

Крім того, ухвалою суду від 25 січня 2019 року на спірну квартиру накладено арешт, однак на час її винесення будинок ще не було введено в експлуатацію та не було отримано поштової адреси, а тому арешт було накладено на будівлю за адресою: АДРЕСА_3 .

Враховуючи викладене, представник позивача просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, ОСОБА_3 заперечила проти доводів апеляційною скарги та просила залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були викладені в ухвалі суду про забезпечення позову.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які не з`явились на розгляд в суд апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи подану ОСОБА_3 заяву про забезпечення позову та задовольняючи її, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем було обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача. Також, невжиття заходів щодо забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позову, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Як вбачається, із матеріалів вказаної справи позивач - ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування квартири, визнання права власності на частини квартири, витребування транспортного засобу, стягнення компенсації в розмірі вартості майна та стягнення грошових коштів та просила суд припинити право спільної сумісної власності сторін на ряд майна, визнати за нею а ОСОБА_3 право приватної особистої власності на рухоме та нерухоме майно, стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошові кошти, здійснити розподіл судових витрат (а.с.2-12).

Так, встановлено, що однією із позовних вимог поданої позовної заяви є визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідно до листа Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 10 лютого 2022 року «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку на АДРЕСА_2 » вбачається, що Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією присвоєно житловому будинку АДРЕСА_5 у складі проекту будівництва житлових будинків та об`єктів соціально-побутової сфери (І черга будівництва), пусковий комплекс 7 по спросп. Глушкова, 6 поштову адресу: АДРЕСА_2 (а.с.19).

Вказане також підтверджується розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 грудня 2018 року №623 «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку на АДРЕСА_2 » (а.с.20).

Таким чином, вказана вище квартира є предметом позовних вимог ОСОБА_3 .

Враховуючи зазначені обставини, а також предмет позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення поданої заяви про забезпечення позову, оскільки між сторонам існує спір щодо нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає, що існують обґрунтовані припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки спірне майно фактично перебуває у його володінні, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, заявлені заходи забезпечення позову в повній мірі відповідають обставинам справи.

Щодо не застосування судом першої інстанції зустрічного забезпечення, то апеляційних суд керується наступним.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції не застосував зустрічне забезпечення, то слід зазначити наступне.

Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини третьої, частини шостої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Таким чином, заявник не позбавлений права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову, не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову.

Як вбачається із матеріалів справи, подана заява про забезпечення позову не підпадає під вказані положення статті 154 ЦПК України, коли суд зобов`язаний вжити заходів зустрічного забезпечення позову, оскільки позивач ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання в Україні.

Суду також не було надано доказів, які б свідчили, що майновий стан позивача або його дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 21 липня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв