Провадження 2о/932/226/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Кудрявцевої Т.О.

за участю секретаря Ганіної Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Самарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про встановлення факту смерті, -

В С Т А Н О В И В:

17 листопада 2023 року заявник ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Донецьк.

В обґрунтування вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Донецьк, Донецької області померла її матір ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В зв`язку з тим, що матір померла на тимчасово окупованій території України, нею було отримано свідоцтво про смерть, видане Куйбишевським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, від 12.08.2023 року. Встановлення зазначеного факту для неї має юридичне значення, оскільки вона отримає можливість зареєструвати смерть матері відповідно до норм діючого законодавства України та отримати відповідне свідоцтво про смерть.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2023 року зазначена цивільна справа передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О.

Ухвалою судді від 17.11.2023 року відкрито провадження у справі з призначенням судового засідання.

Заявник у судове засідання не з`явилась, в поданій до суду заяві вимоги підтримала та просила справу розглядати без її участі.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

За правилами п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

У відповідності до положень ч.2 ст.319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для про ведення державної реєстрації смерті є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Відповідно до п. 13 постанови № 5 Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Донецьк померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була матір`ю заявника у справі ОСОБА_1 .

Родинні відносини заявника ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підтверджуються письмовими доказами, які є у справі.

Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 31.01.1972 року Куйбишевським рай-бюро РАЦС м.Донецька " ОСОБА_3 " (російською мовою) народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 і її батьком є " ОСОБА_4 " (російською мовою), а матір`ю є " ОСОБА_2 " (російською мовою), про що зроблено відповідний актовий запис № 142.

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану м.Торез Донецької області, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 17 липня 1996 року зареєстрували шлюб, в зв`язку з чим прізвище заявниці є « ОСОБА_6 ».

В зв`язку з тим, що матір заявника померла на тимчасово окупованій території України, нею було отримано свідоцтво про смерть, видане Куйбишевським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, від 12.08.2023 року.

Встановлено, що м.Донецьк входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тому зазначене місце смерті є тимчасово окупованою територією України.

Вказана обставина позбавляє заявника можливості зареєструвати факт смерті матері ОСОБА_2 у встановленому чинним законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996, параграф 45), ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001, §96).

При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016, §142).

Таким чином, названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території істотно обмежені.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що при розгляді справи знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Донецьк, тому заява підлягає задоволенню.

Встановлення факту смерті для заявника має юридичне значення і необхідно для реєстрації смерті матері відповідно до норм діючого законодавства щодо реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про смерть на бланку, виготовленому за єдиним зразком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2010 № 1025 «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,76-78, 81,89, 293, 315, 317 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Самарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про встановлення факту смерті, - задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Донецьку.

Рішення допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня отримання копії рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Оскарження рішення не зупиняє його негайного виконання.

Суддя Т.О. Кудрявцева