Провадження № 22-ц/811/2464/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2021 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності, балансоутримувачем якого є ЛКП «Балатон-409», в тому числі і в житловий будинок АДРЕСА_1 , який обладнано вузлом обліку теплової енергії (тепловим лічильником). Стверджує, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 , яка обладнана індивідуальним опаленням. Зазначає, що споживачі , які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні системи опалення сплачують за послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Вважає, що централізоване опалення та централізоване постачання гарячої води відносяться до комунальних послуг, за надання яких споживач зобов`язаний сплачувати у строки, встановлені договором або законом. Вказує, що за період з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2021 року відповідачі не сплачували за спожиті послуги, внаслідок чого у них утворилася заборгованість за надання послуг з централізованого опалення місць загального користування в розмірі 7023,08 грн. Наголошує, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від прострочення суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором, відтак, на думку апелянта, з відповідачів підлягає стягненню 679,24 грн. інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 221,64 грн., а загальна сума заборгованості становить 7923,96 грн. З наведених підстав просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 7923,96 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2023 року позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» за послуги з централізованого опалення місць загального користування за період з 01 лютого 2017 року по 30 квітня 2021 року заборгованість в загальній сумі 6216,76 грн., в тому числі основна сума боргу 5606,47 грн., інфляційні витрати 451,97 грн., 3 % річних 158,32 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судовий збір, сплачений при зверненні до суду, в розмірі 2270 грн. по 756,70 грн. з кожного відповідача.

Рішення суду в частині визначення суми заборгованості оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що не заперечує факту надання йому послуг з централізованого опалення місць загального користування від ЛМКП «Львівтеплоенерго», однак, заперечує щодо правильності та обгрунтованості нарахованої позивачем суми заборгованості за спірний період. Зазначає, що визнає наявність заборгованості в розмірі 3038,65 грн., оскільки такий розмір заборгованості відповідає максимально можливій сумі нарахування згідно з нормативними показниками. Вважає, що кількість спожитої теплової енергії за місця загального користування визначається шляхом віднімання від загальної кількості спожитої теплової енергії будинком кількість спожитої теплової енергії індивідуально кожною квартирою, однак, багато власників квартир будинку АДРЕСА_1 не подавали показники спожитої теплової енергії у квартирах під час опалювального періоду, а позивач не нараховував квартирам, які не подавали показників кількості спожитої теплової енергії, мінімальні норми спожитої теплової енергії, включивши заборгованість цих квартир до нарахування оплати за опалювання місць загального користування, безпідставно поклавши на нього обов`язок оплачувати кількість спожитої теплової енергії цими квартирами. Вказує, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку та які не передали виконавцю показання квартирних засобів обліку теплової енергії, оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалювальній площі квартири. Наголошує, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявної заборгованості, зокрема, показників загальнобудинкового лічильника опалення, а також інформації щодо способу нарахування заборгованості, обмежившись подання розрахунку заборгованості у вигляді таблиць сум, які він вважав, що необхідно стягнути. На думку апелянта, що максимально можливе теплове навантаження на місяць за місця загального користування у будинку може становити 8,62 Гкал, якщо в місяці 28 днів, 9,24 Гкал, якщо в місяці 30 днів, та 9,55 Гкал, якщо в місяці 31 день, а відтак, квартира АДРЕСА_2 максимально могла спожити 0,14 Гкал пропорційно до опалювальної площі. Звертає увагу, що при здійсненні розподілу кількості спожитої теплової енергії, позивач керувався методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, яка втратила чинність 25 січня 2019 року у зв`язку з набранням чинності Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, яким затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, за якою мали здійснюватися усі розрахунки за період з 25 січня 2019 року по 30 квітня 2021 року. Крім того, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки, інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, а відтак, на думку апелянта, стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є неправомірним. З наведених підстав просить рішення суду в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 2567,82 грн. та в частині стягнення інфляційних витрат в розмірі 451,97 грн. та 3 % річних в розмірі 158,32 грн. скасувати, а в решті рішення суду в частині стягнення основної суми заборгованості в розмірі 3038,65 грн. залишити без змін та здійснити перерозподіл судових витрат за результатами розгляду справи.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 серпня 2023 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2023 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2023 року призначено на 16 год. 00 хв. 13 листопада 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 23 листопада 2023 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 13 листопада 2023 року, датою ухвалення постанови є саме 23 листопада 2023 року.

Рішення суду оскаржується лише в частині визначення розміру заборгованості, а відтак законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання обов`язку щодо оплати наданих комунальних послуг з централізованого опалення місць загального користування у відповідачів за період з 01 лютого 2017 року до 30 квітня 2021 року виникла заборгованість в загальній сумі 6216,76 грн., яка складається із заборгованості за послуги з централізованого опалення місць загального користування в розмірі 5606,47 грн., інфляційних витрат в розмірі 451,97 грн. та 3% річних в розмірі 158,32 грн., що підлягає стягненню з них на користь позивача, а решта позовних не підлягає до задоволення, оскільки такі подано з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Враховуючи те, що позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за централізоване опалення місць загального користування за період з 01 січня 2016 року до 30 квітня 2021 року, то правовідносини, які виникли між сторонами справи, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року, що набрав чинності 10 грудня 2017 року та був введений в дію 1 травня 2019 року, Законом України «Про теплопостачання», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення» №630 від 21 липня 2005 року, з відповідними змінами та доповненнями, чинною на момент спірних правовідносин.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» регулюються основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Стаття 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV визначає перелік комунальних послуг.

До комунальних послуг відносяться, зокрема централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 24 лютого 2003 року.

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації № 66 від 25 травня 2021 року в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення відкритий особовий рахунок № НОМЕР_2 .

З 01 травня 2019 року введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №344/10719/16-ц.

Актами про включення системи теплопостачання від 09 жовтня 2015 року, від 11 жовтня 2016 року, від 10 жовтня 2017 року від 22 жовтня 2018 року, від 29 жовтня 2019 року та від 16 жовтня 2020 року підтверджується надання ЛМКП «Львівтеплоенерго» послуг з централізованого опалення, в тому числі і мешканцям будинку АДРЕСА_1 .

Будинок АДРЕСА_1 обладнаний будинковим приладом обліку теплової енергії, що підтверджується наявним в матеріалах справи опитувальним листом споживача теплової енергії по житловому будинку по АДРЕСА_1 , виготовленим Державним підприємством «Державний інститут проектування міст «Містопроект» у 2016 році, який долучено позивачем до позовної заяви.

Згідно з вищезазначеним опитувальним листом максимальне теплове навантаження житлового будинку АДРЕСА_1 складає 0,38115 Гкал/год, в тому числі сходова клітка в під`їзді № НОМЕР_3 , де знаходиться квартира відповідачів 0,0141 Гкал/год, при втратах тепла трубопроводами системи опалення для під`їздів № 4;5 0,025 Гкал/год. та втратах тепла трубопроводами гарячого водопостачання для під`їздів № 4;5 0,0057 Гкал/год.

Разом з тим, відповідачами також долучено опитувальний лист споживача теплової енергії по житловому будинку по АДРЕСА_1 (4,5 під`їзди), виготовлений Державним підприємством «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» на замовлення ОСББ «Хвильового-4» 26 липня 2021 року, згідно з яким максимальне теплове навантаження житлового будинку АДРЕСА_1 складає 0,174639 Гкал/год, в тому числі сходові клітки: 1-а сходова клітка, вестибюль 0,008758 Гкал/год, 2-а сходова клітка, вестибюль 0,004080 Гкал/год., при втратах тепла трубопроводами системи опалення 0,006530 Гкал/год.

Однак, поданий відповідачами опитувальний лист не може братися до уваги судом при визначені розміру заборгованості відповідачів за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування за період з 01 лютого 2017 року по 30 квітня 2021 року, оскільки такий виготовлений 26 липня 2021 року, тобто після закінчення періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість.

Згідно з наявної в матеріалах справи інформації щодо обсягу споживання теплової енергії на потреби опалення квартир та місць загального користування по будинку АДРЕСА_1 за опалювальні періоди з січня 2016 року по квітень 2021 року, опалювальна площа будинку становить 4356,8 кв.м.

Станом на час виготовлення опитувального листа по житловому будинку по АДРЕСА_1 , виготовленого Державним підприємством «Державний інститут проектування міст «Містопроект» у 2016 році, в даному будинку лише частина квартир в будинку були обладнані індивідуальним опаленням.

В квартирі АДРЕСА_2 встановлено індивідуальне опалення, про що зазначено в опитувальному листі споживача теплової енергії та визнається сторонами у справі.

Відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку. У разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі або всі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири, не враховуючи витрати теплової енергії виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат тепла за показаннями усіх квартирних засобів обліку. При цьому плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії.

Пунктом 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 передбачено, що споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, квартирні засоби обліку теплової енергії, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 затверджена Методика розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення.

Згідно з пунктом 2.1.4 Методики загальна кількість теплової енергії на опалення місць загального користування складається з двох показників, які підсумовуються між собою, а саме: з кількості теплової енергії на опалення кожного окремого приміщення місць загального користування та утрат теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними у підвалі або на горищі. При ненаданні послуги з опалення місць загального користування залишається друга частина формули, згідно якої здійснюється нарахування за втрати теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі. Тобто, якщо один з показників дорівнює нулю, то нарахована платня складається з другого показника.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг. Даним наказом визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27 листопада 2006 року за № 1237/13111.

Відтак з моменту набрання законної сили наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, що набрав законної сили 25 січня 2019 року, для розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг має застосовуватись саме Методика затверджена таким, у зв`язку з втратою чинності попередньою Методикою, затвердженою наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359.

Пунктами 1-3 розділу IV Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року в редакції чинній на час виникнення спірних відносин, передбачено, що обсяг теплової енергії, витрачений на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається на підставі показань вузлів розподільного обліку теплової енергії, вузлів розподільного обліку витрати теплоносія (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді) або приладів-розподілювачів теплової енергії у разі оснащення ними 100 % місць загального користування та допоміжних приміщень.

У разі відсутності вузлів розподільного обліку у місцях загального користування та допоміжних приміщеннях будівлі обсяг теплової енергії, витрачений на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі (Qопбуд): одноповерхова будівля - 20 %; двоповерхова - 18 %; триповерхова - 16 %; чотириповерхова - 14 %; п`ятиповерхова - 12 %; шестиповерхова та вище - 10 %.

За рішенням співвласників будівлі зазначені частки споживання теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, можуть визначатися із застосуванням понижувального коефіцієнта від 0,2 до 0,9 залежно від теплотехнічних характеристик огороджувальних конструкцій, зокрема характеристик заповнення дверних віконних, балконних та дверних блоків, наявності тамбурів, якості теплоізоляції інженерних систем тощо, або за рішенням співвласників для визначення частки може застосовуватися підвищувальний коефіцієнт від 1,1 до 2 залежно від наявності та технічного стану опалювальних приладів в МЗК та допоміжних приміщеннях, стану теплотехнічних характеристик огороджувальних конструкцій. Рішення про їх застосування або зміну приймається в міжопалювальний період, про що співвласники будівлі письмово повідомляють виконавця комунальної послуги або виконавця розподілу.

У разі якщо приміщення всіх споживачів у будинку оснащені вузлами розподільного обліку, обсяг теплової енергії, витраченої на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, визначається як різниця між обсягом теплової енергії, визначеної на підставі показань вузла комерційного обліку, та сумарним обсягом спожитої теплової енергії за показаннями вузлів розподільного обліку, а також з врахуванням обсягу витрат теплової енергії на функціонування внутрішньобудинкової системи опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачів за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування за період з 01 лютого 2017 року по 30 квітня 2021 року вбачається, що загальна сума заборгованості за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування за цей період складає 5606,47 грн. (т. 1 а.с.200).

Не погодившись з розрахунком позивача, ОСОБА_1 вважає, що сума заборгованості за надання послуг з централізованого опалення місць загального користування, яка підлягає до стягнення на користь позивача не може перевищувати 3038,65 грн., оскільки саме така сума нарахування, на його думку, є максимально можливою згідно з нормативними показниками.

Однак, для розрахунку теплового навантаження будинку ОСОБА_1 використовував показники опитувального листа, виготовленого Державним підприємством «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» на замовлення ОСББ «Хвильового-4» 26 липня 2021 року, тобто після закінчення періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість, а відтак, показники цього опитувального листа не можуть братися до уваги при розрахунку заборгованості за період з 01 лютого 2017 року по 30 квітня 2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вважаючи, що сума заборгованості за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування не може перевищувати 3038,65 грн., ОСОБА_1 , всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав детального розрахунку заборгованості за спірний період, який би встановлював таку суму, обмежившись лише прикладом розрахунку по одному місяцю за листопад 2020 року.

Оскільки за період з 01 лютого 2017 року по 30 квітня 2021 року у відповідачів виникла заборгованість за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування в розмірі 5606,47 грн., колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення такої з відповідачів на користь позивача.

Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати додаткових внесках на ремонт місць загального користування, встановлених рішенням загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, якому кореспондує право вимоги кредитора щодо сплати коштів.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірного стягнення в період воєнного стану інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними, оскільки інфляційні втрати та 3% річних обчислюються в межах періоду, за який стягується заборгованість за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування, а саме, з 01 лютого 2017 року по 30 квітня 2021 року, тобто до введення в Україні воєнного стану, а постанова Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Крім того, згідно з п. 11 постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» дія пункту 1 цієї постанови (в тому числі і щодо заборони нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги) поширюється на юридичних осіб, яким належить на праві власності або іншому речовому праві житлове та/або нежитлове приміщення, будинок, в яких розміщуються та є кінцевими споживачами комунальних послуг внутрішньо переміщені особи, у разі, коли такі юридичні особи не мають права на отримання компенсації за спожиті комунальні послуги під час розміщення внутрішньо переміщених осіб у будівлях (приміщеннях) об`єктів державної, комунальної та приватної власності у період воєнного стану.

Оскільки відповідачі є фізичними особами, споживачами комунальних послуг, на них не поширюється дія пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану».

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для солідарного стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованості за послуги з централізованого опалення місць загального користування за період з 01 лютого 2017 року по 30 квітня 2021 року в розмірі 5606,47 грн., а також інфляційних втрат в розмірі 451,97 грн. та 3 % річних в розмірі 158,32 грн., а всього 6216,76 грн.

Разом з тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції стягнув із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судовий збір, сплачений при зверненні до суду, в розмірі 2270 грн. по 756,70 грн. з кожного відповідача.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» задоволено частково та стягнуто солідарно з відповідачів на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість в розмірі 6216,76 грн., що становить 78,46 % позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в розмірі 1781,04 грн., тобто по 593,68 грн., що пропорційно до задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи загального захворювання на строк до 01 листопада 2024 року, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААВ № 62158 (т. 2 а.с. 67) та пенсійним посвідченням серія НОМЕР_4 , виданим Пенсійним фондом України (т. 2 а.с. 66).

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, судовий збір, сплачений позивачем за подання позову в розмірі 593,68 грн. підлягає компенсації позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2023 рокув частині стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині постанову.

Стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» по 593,68 грн. сплаченого судового збору за подання позову.

Компенсувати Львівському міському комунальному підприємству «Львівтеплоенерго» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 593,68 грн. сплаченого судового збору за подання позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 23.11.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк