П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року м. Київ

Справа № 369/1797/19

Провадження: № 22-ц/824/9032/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Скрицького Анатолія Казимировича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним,

у с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки - :01:002:5026, загальною площею 0,0800 га.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_3 є його дружина - ОСОБА_4 , мати - позивач ОСОБА_2 08.08.2018 року, представник ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Хавблюк Т.В. та передала документи з заявами про прийняття спадщини та відкриття спадкової справи. Після проведення перевірки спадкового реєстру приватним нотаріусом Хавблюк Т.В. було виявлено, що у реєстрі з`явився заповіт від померлого ОСОБА_3 , посвідчений 19.12.2017 року Бузівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області, і внесений до спадкового реєстру 27.11.2018 року. 28.01.2019 року представник позивача отримав копію заповіту від 19.12.2017 року, посвідченого секретарем виконкому Бузівської сільської ради Дударенко Дариною Миколаївною. За таких підстав вважала, що заповіт не був підписаний ОСОБА_3 та не відповідає його волі, як спадкодавця.

Просила суд визнати недійсним заповіт, вчинений ОСОБА_3 19.12.2017 року, посвідчений секретарем виконкому Вузівської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області Д.М. Дударенко за реєстром № 21, яким все майно було заповідане ОСОБА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , посвідчений секретарем виконкому Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Д.М. Дударенко від 19.12.2017 року за реєстром № 21.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Скрицький А.К. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не дослідив оригінал оспорюваного заповіту. При цьому, представником відповідача вчинялись всі можливі процесуальні дії з метою його витребування. Вважає, що висновок експерта, на який здійснив посилання суд, не може бути допустимим доказом, оскільки він підготовлений у рамках кримінального провадження та, на момент розгляду справи, вирок у кримінальній справі не був ухвалений. Зазначає, що висновок експерта не містить інформації про те, чи був досліджений оригінал документу, чи його копія.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Тандир Д.В. в інтересах ОСОБА_2 зазначив, що, ураховуючи правові висновки Верховного Суду, є неспростовною можливість використання у цивільній справі висновку експерта, отриманого в рамках кримінального провадження. Зазначає, що відповідач, посилаючись на неналежність висновку експерта, не вказав якій саме нормі законодавства він, висновок, не відповідає. Зауважив, що презумпція доказування покладається на сторін справи, при цьому, відповідач, здійснюючи посилання на відсутність оригіналу заповіту, не спромігся вчинити дії для захисту своїх прав, а саме здійснити розшук або вказати де знаходиться оригінал заповіту, попри те, що саме він є спадкоємцем за заповітом.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Будько П.М. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Адвокат Тандир Д.В. в інтересах ОСОБА_2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_3 є його дружина - ОСОБА_4 , мати - Позивач ОСОБА_2 .

У відповідності до заповіту від померлого ОСОБА_3 , посвідченого секретарем виконкому Вузівської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області Д.М. Дударенко за реєстром № 21 19.12.2017 року, все майно було заповідане ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов шляхом визнання спірного заповіту недійним, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 його не підписував, а відтак заповіт не відповідає його волевиявленню.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1248 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Згідно із ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відчуватися при свідках (ст.1253 цього Кодексу).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно частин 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі відповідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто, тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

За змістом ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновком проведеної судово-почеркознавчої експертизи № 17-3/1354 від 21.08.2019 року чітко встановлено, що підпис, що міститься в центральній частині аркушу заповіту у відповідній графі з найменуванням «підпис», зареєстрованому у реєстрі за №21, який посвідчено 19.12.2017 секретарем виконкому Вузівської сільської ради Києво-Святошинського району, Київської області Дударенко Д.М., виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищевказаний висновок експертизи є належним, допустимим доказом та його може бути покладено в основу рішення у даній справі.

Правильним є і висновок суду про те, що за встановлених обставин волевиявлення ОСОБА_3 було вільним, а заповіт від 19.12.2017 відповідав його внутрішній волі, що є підставою для визнання заповіту недійсним.

Суд першої інстанції вірно зазначив щодо допустимості висновку експерта в кримінальній справі, як доказу в цивільній справі, зважаючи на те, що експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не був ухвалений, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 05.02.2020 року у цивільній справі №461/3675/17 та від 15.04.2021 року у справі №759/15556/18.

Апеляційний суд відмічає, що висновок судово-почеркознавчої експертизи № 17-3/1354 від 21.08.2019 року був долучений адвокатом Тандиром Д.В. в інтересах ОСОБА_2 в передбачений процесуальним законодавством спосіб. Можливість долучення вказаного висновку була також погоджена із процесуальним керівником у кримінальному провадженні № 0000001 прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури Возним В.

Посилання скаржника на те, що експертне дослідження було проведено з використанням копії спірного заповіту, а не його оригіналу відхиляються, оскільки з висновку експерта убачається, що на дослідження було надано заповіт, тобто, оригінал документу, зазначено про наявність підписів та відбитку печатки, при цьому, відомостей про те, що на дослідження було надано копію такого документу, висновок не містить.

Так, відповідно до описової частини дослідження, до Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшла ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.01.2019 року та матеріали, упаковані в паперовий пакет, клапани конверта заклеєні, нанесено відбиток печатки, цілісність упаковки порушена не була. Відмічено, що найменування та реквізити документів, що надійшли на дослідження відповідають опису, вказаному в ухвалі про призначення експертизи.

Окрім того, не приймаються до уваги посилання скаржника на те, що судом не було досліджено оригіналу заповіту, оскільки вказаний документ 14 березня 2019 року був вилучений у приміщенні Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району на виконання ухвали слідчого судді Києво-Святошинського районного суду від 22 лютого 2019 року по справі №369/2491/19 та відповідно знаходиться в матеріалах кримінального провадження.

В той же час, висновок судово-почеркознавчої експертизи № 17-3/1354 від 21.08.2019 року, як вже було відмічено, здійснено з урахуванням дослідження оригіналу спірного заповіту, що неодмінно підтверджує той факт, що підпис в ньому вчинено не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, сформованої відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2022 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга адвоката Скрицького А.К. в інтересах ОСОБА_1 залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Скрицького Анатолія Казимировича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 грудня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова