КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1099/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мій-Дім» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку

«Мій-Дім» про стягнення грошових коштів на відшкодування здійснених витрат та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) «Мій-Дім» про про стягнення грошових коштів на відшкодування здійснених витрат та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказував, що 29 червня 2018 року у приміщенні електрощитової житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому він є членом ОСББ «Мій-Дім», виникла пожежа, гасіння котрої відбувалось силами органів Державної служби з надзвичайних ситуацій.

У результаті пожежі пошкоджено електросиловий ящик з кабелями та обладнанням, що живлять електроенергією нежитлове приміщення НОМЕР_1, власником якого він є. Вказане приміщення на тривалий час було відімкнене від послуги безперебійного енергопостачання. Заміна пошкоджених елементів енергоживлення нежитлового приміщення НОМЕР_1 відповідачем не проводилась.

Позивач стверджував, що ОСББ «Мій-Дім» здійснює технічне обслуговування інженерного обладнання житлового будинку

АДРЕСА_1 , в якому знаходиться його нежитлове приміщення. Головний розподільний щит (електрощитова) будинку знаходиться на балансі ОСББ «Мій-Дім».

Зазначав, що засобами телефонного зв`язку повідомив відповідача про необхідність відновлення енергопостачання самостійно.

У подальшому він самостійно звернувся до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 з метою відновити схему підключення нежитлового приміщення НОМЕР_1 до електромереж житлового будинку АДРЕСА_1 .

ФОП ОСОБА_2 складено локальний кошторис на будівельні роботи № 2-1-1, погоджено договірну ціну та 4 вересня 2018 року укладено договір на виконання робіт № 30/18.

Роботи були повністю оплачені позивачем 5 вересня 2018 року через додаток «Приват 24», виконані підрядником, про що сторони підписали акт приймання виконаних робіт за вересень 2018 року.

За виконання робіт з відновлення електропостачання нежитлового приміщення АДРЕСА_2 ним витрачено 21 691 грн.

Крім того, вказував, що 26 вересня 2019 року у офісі ОСББ «Мій-Дім» ним написано заяву з вимогою зарахувати витрачені кошти в суми внесків, які відповідач вважає обов`язковими до сплати.

Проте ОСББ «Мій-Дім» виніс подану заяву на голосування на загальні збори співвласників від 27 лютого 2020 року, поставивши питання не про списання або зарахування суми, витраченої на проведення робіт, а про компенсацію грошових коштів за рахунок встановлення додаткових внесків.

На думку позивача, йому також завдано моральну шкоду, яка полягала у витраченому часі, порушенні стосунків з найближчими людьми та звичного графіку, неможливості продовжувати активне громадське та ділове життя, стражданнях через відчуття несправедливості.

За таких обставин позивач просив суд стягнути з ОСББ «Мій-Дім» 21 691 грн у відшкодування майнової шкоди та 8 000 грн - моральної шкоди.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСББ «Мій-Дім» на користь ОСОБА_1 21 691 грн у відшкодування майнової шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнено з ОСББ «Мій-Дім» на користь ОСОБА_1 840,80 грн у відшкодування судового збору.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року заяву ОСББ «Мій-Дім» про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням ОСББ «Мій-Дім» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та закрити провадження у справі.

Зазначає, що договір № 30/18 від 4 вересня 2018 року укладено двома суб`єктами господарювання: фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 .

Вважає, що належним позивачем у справі повинен бути саме ФОП ОСОБА_1 , оскільки саме він здійснював оплату за договором № 30/18 від 4 вересня 2018 року.

За таких обставин вважає, що справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що судом першої інстанції надано належну оцінку доказам і встановлено порушення прав позивача. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції належним чином оцінив всі обставини справи і ухвалив рішення з додержання норм матеріального та процесуального права, тому судове рішення є законним і обґрунтованим.

Вказав, що суть спору розповсюджується на житлові правовідносини та належить до юрисдикції загальних судів. Наявність у фізичної особи статусу суб`єкта господарювання не свідчить про те, що всі правовідносини за її участю є господарськими.

Зазначив, що звернувся до суду саме за захистом своїх цивільних прав як фізична особа, оскільки він є власником нежитлового приміщення НОМЕР_1.

Щодо розрахунку з ФОП ОСОБА_2 саме ФОП ОСОБА_1 позивач зазначив, що він не позбавлений права розпоряджатися грошовими коштами для власних потреб безпосередньо з поточного рахунку ФОП.

Відповідно до частини першої статті 368 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За таких обставин розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що балансоутримувачем електрощитової ТП 1300 у житловому будинку АДРЕСА_1 є ОСББ

«Мій-Дім».

Також суд зазначив, що ОСОБА_1 вчинив дії в майнових інтересах ОСББ

«Мій-Дім» без його доручення, тому має право вимагати від відповідача відшкодування фактично понесених витрат, оскільки вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії.

Крім того, суд першої інстанції зауважив, що надані позивачем докази на підтвердження обставин завдання майнової шкоди є належними, допустимими, достовірними та у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 .

29 червня 2018 року у приміщенні електрощитової житлового будинку АДРЕСА_1 виникла пожежа, про що головним інспектором ВЗНС Шевченківського районного управління Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій України у м. Києві майором служби цивільного захисту Святковим М. А., заступником голови правління ОСББ «Мій-Дім» та членом правління ОСББ «Мій-Дім» складено акт ЄО 54149.

Балансоутримувачем ТП 1300 (електрощитова) є ОСББ «Мій-Дім».

З листа-відповіді ОСББ «Мій-Дім» встановлено, що останнє визнало, що зарахування шляхом взаємозаліку боргу за внеском на ремонт електрощитової відноситься до фінансових питань ОСББ «Мій-Дім».

ОСОБА_1 виконано роботи з відновлення пошкодженого обладнання.

З договору № 30/18 на виконання робіт судом першої інстанції встановлено виконання аварійно-відновлювальних робіт в головному розподільчому щитку після пожежі в житловому будинку АДРЕСА_1 , загальна вартість робіт складає 21 691 грн.

Роботи виконані ФОП ОСОБА_2 та прийняті замовником ФОП ОСОБА_1 , що встановлено судом попередньої інстанції на підставі акта приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2018 року.

Відповідно до платіжного доручення № 138 від 05 вересня 2018 року ФОП ОСОБА_1 сплатив на рахунок ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 21 691 грн; призначення платежу: «за договором № 30/18 від 4 вересня 2018 року, аварійно-відновлювальні роботи в ГРЩ».

Щодо юрисдикції спору.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з частиною першою статті 128 Господарського кодексу (далі - ГК) України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статті 25 цього Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Статтею 26 ЦК України визначено, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа-підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Так, згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Разом з тим відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Зокрема, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер, а також коли належність справ до юрисдикції господарських судів прямо передбачено положеннями законодавства.

За змістом частин першої - третьої статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, яка здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Отже, вирішуючи питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року

у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18, пункт 4.11) визначено ознаки спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 серпня 2019 року

у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19, пункт 74) зроблено висновок, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року

у справі № 127/21764/17 (провадження № 14-115цс20) зазначено, що спори за участю юридичної особи як учасника цивільних правовідносин підлягають розгляду у судах відповідно до вимог як ЦПК України, так і ГПК України, залежно від змісту позовних вимог та сторін такого спору.

Відповідно до висновків, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 2 жовтня 2019 року у справі № 501/1571/16-ц (провадження № 14-472цс19), до компетенції господарських судів віднесено спори у правовідносинах, які стосуються порядку створення, реєстрації, реорганізації, діяльності і ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, з огляду на характер спірних правовідносин, оскільки такі спори виникають при здійсненні права управління юридичною особою, а тому є найбільш наближеними до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, незалежно від суб`єктного складу такого спору.

Особливості правового режиму майна багатоквартирного будинку зумовлюють спеціальне правове регулювання порядку реалізації прав власниками нерухомого майна в такому будинку. Так, частиною другою статті 382 ЦК України визначено, що всі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Стаття 385 ЦК України передбачає, що з метою забезпечення експлуатації багатоквартирного будинку, користування квартирами та нежитловими приміщеннями, управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України від 29 листопада 2001 року № 2866-III «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (далі - Закон № 2866-ІІІ).

Приписами статті 1 цього Закону розкрито поняття ОСББ як юридичної особи, створеної власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Термін «співвласники багатоквартирного будинку» вживається законодавцем у розумінні власників квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

Статтею 4 Закону № 2866-ІІІ визначено статус ОСББ як непідприємницького товариства, що створюється для здійснення функцій, які забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. ОСББ відповідає за своїми зобов`язаннями коштами і майном об`єднання, від свого імені набуває майнові і немайнові права та обов`язки, виступає позивачем і відповідачем у суді.

Частиною другою статті 22 Закону № 2866-ІІІ регламентовано, що питання самостійного забезпечення об`єднанням експлуатації та утримання багатоквартирного будинку та користування спільним майном у такому будинку регулюються ГК України в частині господарчого забезпечення діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Отже, виходячи з такого матеріально-правового регулювання зазначених правовідносин, вони є господарськими за своєю правовою природою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, є корпоративними в розумінні пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України, незалежно від того, чи є позивач акціонером (учасником) юридичної особи, і мають розглядатися за правилами ГПК України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду

від 2 жовтня 2019 року у справі № 501/1571/16-ц (провадження № 14-472цс19), у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 127/14625/16-ц (провадження

№ 61-17817св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 758/8634/17 (провадження

№ 61-41316св18), від 2 лютого 2021 року в справі № 755/21681/15-ц (провадження

№ 61-18092св20), від 15 липня 2021 року в справі № 711/2266/19 (провадження

№ 61-16179св20), від 29 квітня 2022 року в справі № 337/4491/19 (провадження

№ 61-19676ск20), від 30 листопада 2022 року в справі № 204/9551/18 (провадження

№ 61-17451св21).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення

АДРЕСА_2 .

Спір у цій справі не стосується діяльності юридичної особи - ОСББ «Мій-Дім», оскільки позивач звернувся до суду за захистом його прав, порушених, на його думку, відповідачем ОСББ «Мій-Дім», що полягало у відмові відшкодувати (зарахувати витрачені кошти в суми внесків) грошові кошти у розмірі 21 691 грн, витрачені позивачем на виконання робіт з відновлення електропостачання нежитлового приміщення АДРЕСА_2 .

Вирішення спору за такими вимогами належить до юрисдикції судів загальної юрисдикції.

Отже, керуючись положеннями зазначених норм права, суд першої інстанції, розглянувши справу у порядку цивільного судочинства, діяв як суд, встановлений законом, у розумінні статті 6 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги про те, що належним позивачем у справі повинен бути саме ФОП ОСОБА_1 , оскільки саме він здійснював оплату за договором № 30/18

від 4 вересня 2018 року, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Відповідно до частин першої та третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється. Громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. За приписами частини першою статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Водночас набуття статусу підприємця не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи. Наявність у фізичної особи статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту її державної реєстрації як фізичної особи-підприємця вона виступає в такому статусі у всіх правовідносинах.

Натомість, згідно з частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Таким чином, цивільні права й обов`язки фізичної особи набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

Разом з тим юридичний статус «фізична особа-підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю як фізичної особи, та жодним чином не обмежує їх.

Разом з тим, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, які визначає позивач.

У справі, що переглядається, вимоги про стягнення грошових коштів на відшкодування здійснених витрат та відшкодування моральної шкоди не пов`язані із здійсненням господарської діяльності. Між сторонами спору за вказаними вимогами не існує правовідносин, які притаманні господарській діяльності, господарським правовідносинам.

Слід також вказати, що суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

З урахуванням всіх встановлених у справі обставин справи, апеляційний суд доходить висновку про те, що ОСОБА_1 є особою, якій належить право вимоги.

Тому колегія суддів вважає необґрунтованими доводи заявника про необхідність вирішення даного спору у порядку господарського судочинства.

Щодо суті спору.

Відповідно до частини другої статті 176 Житлового кодексу (далі - ЖК) України капітальний ремонт жилих будинків, технічне обслуговування їх інженерного обладнання, а також поточний ремонт жилих приміщень, що його зобов`язаний провадити наймодавець (житлово-будівельний кооператив), здійснюються відповідно до правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території, правил і норм технічної експлуатації житлового фонду.

За матеріалами справи встановлено, що балансоутримувачем ТП 1300 (електрощитова) є ОСББ «Мій-Дім».

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання відповідно до цього Закону та статуту зобов`язане: забезпечувати належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна, що належить співвласникам; забезпечувати дотримання інтересів усіх співвласників при встановленні умов і порядку володіння, користування і розпорядження спільною власністю, розподілі між співвласниками витрат на експлуатацію та ремонт спільного майна.

Відповідно до статей 20-21 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності. Частка участі співвласника квартири та/або нежитлового приміщення визначається відповідно до його частки як співвласника квартири та/або нежитлового приміщення. Спори щодо визначення частки співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, експлуатацію, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку вирішуються в судовому порядку. Кошти об`єднання складаються з: залишків коштів на утримання і ремонт багатоквартирного будинку на рахунках особи, що здійснювала управління таким будинком до створення об`єднання; внесків і платежів співвласників; коштів, отриманих об`єднанням у результаті здавання в оренду допоміжних приміщень та іншого спільного майна багатоквартирного будинку; коштів, отриманих об`єднанням як відшкодування за надані окремим категоріям громадян пільги на оплату житлово-комунальних послуг та призначені житлові субсидії; коштів та майна, що надходять для забезпечення потреб основної діяльності об`єднання; добровільних майнових, у тому числі грошових, внесків фізичних та юридичних осіб; коштів, залучених на умовах кредиту або позики; коштів державного та/або місцевого бюджетів, отриманих на підставі спільного фінансування для утримання, реконструкції, реставрації, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення багатоквартирного будинку; пасивних доходів; доходів від діяльності заснованих об`єднанням юридичних осіб, що спрямовуються на виконання статутних цілей об`єднання; коштів, отриманих з інших джерел, що спрямовуються на виконання статутних цілей об`єднання. Порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів, встановлюються загальними зборами об`єднання відповідно до законодавства та статуту об`єднання.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСББ «Мій-Дім» фактично визнало, що зарахування шляхом взаємозаліку боргу за внеском на ремонт електрощитової відноситься до фінансових питань ОСББ «Мій-Дім».

Вказане відповідачем в апеляційній скарзі не заперечується.

Відповідно до частини третьої статті 1158 ЦК України якщо особа, яка розпочала дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, не має можливості повідомити про свої дії цю особу, вона зобов`язана вжити усіх залежних від неї заходів щодо попередження, усунення або зменшення невигідних майнових наслідків для іншої особи. Особа, яка вчиняє дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана взяти на себе всі обов`язки, пов`язані із вчиненням цих дій, зокрема обов`язки щодо вчинених правочинів.

Особа, яка вчинила дії в інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана негайно після закінчення цих дій надати особі, в майнових інтересах якої були вчинені дії, звіт про ці дії і передати їй усе, що при цьому було одержано (стаття 1159 ЦК України).

За приписами статті 1160 ЦК України особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії. Якщо особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, при першій нагоді не повідомила цю особу про свої дії, вона не має права вимагати відшкодування зроблених витрат.

Враховуючи наведені норми законодавства, для виникнення в особи права на відшкодування фактично зроблених витрат при вчиненні дій в майнових інтересах іншої особи, необхідною є наявність певних умов: майновим інтересам іншої особи має загрожувати небезпека; дії особи щодо запобігання, усунення або зменшення небезпеки настання невигідних майнових наслідків здійснюються ним за власною ініціативою; такі дії, повинні містити очевидну користь для заінтересованої особи та бути в подальшому нею схваленими.

Оскільки, категорія «очевидної користі» є оціночною, то в кожному конкретному випадку вона повинна співвідноситися з загальними принципами (засадами) цивільного законодавства і передусім з принципами розумності та добросовісності.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не заперечував факт витрати позивачем власних коштів на здійснення ремонтних робіт для відновлення електропостачання, повідомлення позивачем про такі витрати, а також їх розмір, а заявляв лише про необхідність вирішення спору в порядку господарського судочинства.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем виконано аварійно-відновлювальні роботи в головному розподільчому щитку після пожежі в житлового будинку АДРЕСА_1 , тому на відшкодування здійснених витрат стягненню підлягають грошові кошти у розмірі 21 691 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення «Серявін проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року.

Доводи апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції зводяться до незгоди відповідача з висновками суду та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

З огляду на те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно та об`єктивно досліджено всі обставини справи, зібраним доказам дано правильну правову оцінку, а ухвалене судом рішення відповідає вимогам закону.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Оскільки суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мій-Дім» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 березня

2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник