головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Яворського М.А., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 7 листопада 2015 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за актовим записом № 1197, між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб.

Від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначав, що спільне життя з відповідачкою повністю припинено з причин різних поглядів на життя. З грудня 2021 року проживають окремо. Спільного господарства не ведуть.

Позивач також зазначав, що спільне життя і збереження шлюбу є неможливим.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений 7 листопада 2015 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за актовим записом № 1197 - розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

У квітні 2023 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу-залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та надати час на примирення протягом шести місяців у зв`язку із незгодою на розірвання шлюбу і наявністю малолітньої дитини з важкою хворобою.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що на час від подання позовної заяви до дати винесення заочного рішення суду відповідач не знаходилась на території України, та не отримувала ухвалу про відкриття провадження в справі разом із позовною заявою та виклики до суду. Що підтверджується трекінгом відправлень судових ухвал із веб сайту Укрпошти та матеріалами справи.

Зазначає, що позивач сам на початку грудня 2021 року відправив дружину і сина до її родичів для догляду за ними під час лікування дружини, тому позивач добре знав про те, що дружина з сином з січня 2022 року проживала у місті Львові у зв`язку з лікуванням, а далі з 17 березня 2022 знаходиться за кордоном і в якій країні.

Стверджує, що суд першої інстанції ухвалив рішення у справі керуючись лише заявою позивача, в котрій суд вводиться в оману, а саме про те що між сторонами справи є домовленість щодо розірвання шлюбу, місця проживання дитини, утримання дитини, участь батьків у вихованні малолітньої дитини. В матеріалах справи відсутні дані докази.

Звертає увагу, що в дитини часто бувають фокальні приступи, котрі лікарі пов`язують з епілепсією, через які дитину з мамою часто ургентно госпіталізують для надання невідкладної медичної допомоги та спостереження за станом дитини. Дитина проходить дворічну терапію для стабілізації стану і подальшого зменшення, локалізації приступів. Для дитини необхідна спокійна сімейна атмосфера і підтримка, почуття захищеності і стабільність. Про що позивач також проінформований.

Вважає, що суд ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, не встановив за допомогою належних та допустимих доказів, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, не уникнув формалізму при вирішенні позову про розірвання шлюбу, повно та всебічно не з`ясував фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, що є підставою для скасування заочного рішення.

Відповідач вважає за можливе збереження шлюбних відносин, а погіршення відносин тимчасове явище, яке зумовлено недостатнім спілкуванням подружжя через необхідність вивезти дитину в безпечні умови проживання і тривалістю небезпечної ситуації в Україні. Адже як сказано в статті 3 Конвенції ООН про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язана вживати всіх можливих заходів з метою забезпечення захисту дітей, яких торкається збройний конфлікт, та догляду за ними.

1 серпня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Шаповал О.В., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що позивач неодноразово піддавався критиці, образам та наклепам з боку родичів відповідача. Так, 14 грудня 2021 року мамою відповідача - ОСОБА_4 відносно нього подано заяву про вчинення фізичного і емоційного насильства відносно дитини і дружини. За результатами проведеної перевірки доводи заявниці свого підтвердження не знайшли та матеріали було скеровано до архіву.

Наполягає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, тому вважає, рішення суду першої інстанції, яким задоволено його позовні вимоги, законним і воно не підлягає скасуванню.

У судовому засіданні ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_2 до суду не прибув про причини неявки не повідомив, був сповіщений належним чином про що у справі є докази, а саме судова повістка-повідомлення направлена на електронну адресу позивача та звіт про її доставку (а.с.105,109).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, ураховуючи, що ставлення сторони позивача до апеляційної скарги відповідача викладено письмово у відзиві на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні розглянуте та задоволене клопотання відповідача, яке було направлене на електронну адресу апеляційного суду 4 жовтня 2023 року, а саме клопотання про долучення медичних довідок до матеріалів справи.

Також у судовому засіданні було розглянуто та задоволено клопотання відповідача про долучення доповнень до апеляційної скарги від 5 жовтня 2023 року, які зі слів відповідачки розцінюються, як додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Вирішуючи зазначені клопотання та задовольняючи їх, колегія суддів виходила із того, що відповідачка була позбавлена можливості надати такі клопотання до суду першої інстанції у зв`язку із необізнаністю про судовий розгляд справи.

Крім того, 17 жовтня 2023 року відповідачка подала два ідентичних клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки судом не було розглянуто її клопотання про розгляд справи в режимі відео конференції та просила не проводити розгляд справи за її відсутності.

Розглянувши клопотання відповідача колегія апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними. В той же час, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Так, матеріалами справи встановлено, що відповідачкою подавались на електронну адресу апеляційного суду клопотання про здійснення судового засідання, призначеного на 17 жовтня 2023 року в режимі відео конференції, яке ухвалою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року було задоволено.

Крім того, 17 жовтня 2023 року відповідач була присутня у судовому засіданні в режимі відео конференції, а тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 7 листопада 2015 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за актовим записом № 1197, між позивачем та відповідачкою зареєстровано шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб (а.с. 11).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Так, звертаючись до суду із позовом позивач вказував, що не бажає в подальшому перебувати в шлюбі з відповідачем, посилаючись на те, що шлюб фактично припинено та сторони мають різні погляди на сімейне життя, а подальше існування шлюбу порушуватиме права сторін та їхньої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).

Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, надання додаткового строку для примирення є заходом суду для примирення подружжя за умови, що такі заходи не суперечать моральним засадам суспільства.

Так, при зверненні до суду із апеляційною скаргою ОСОБА_1 просила скасувати рішення про розірвання шлюбу та надати час для примирення з позивачем протягом шести місяців у зв`язку із незгодою на розірвання шлюбу і наявністю малолітньої дитини з важкою хворобою.

Апеляційний суд зважив, що з часу подання відповідачкою апеляційної скарги і до часу її розгляду минуло більше чотирьох місяців. Судом також враховано час, який пройшов з часу обізнаності відповідачки про наявність відповідного спору в суді, що разом перевищує шість місяців. При цьому, об`єктивних доказів можливості примирення між сторонами до суду не надано і судом таких не встановлено. Відповідачкою не наведено обставин, які свідчать про вчинення нею активних дій з метою примирення сторін, вона також підтверджує, що з позивачем складні стосунки, наводить власне бачення причини такої поведінки позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наполягає на тому, що спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, а тому вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Також вказує, що не відмовляється добровільно виконувати свій батьківський обов`язок та надавати відповідачеві матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина в достатньому для цього розмірі.

Таким чином, встановивши, що збереження сімейних відносин між сторонами є неможливим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.

Положеннями СК України передбачено, що розірвання шлюбу в судовому порядку можливе за взаємною згодою та за позовом одного з подружжя. Судовий порядок (процедура) розірвання шлюбу застосовується у випадках, передбачених СК України: при наявності у подружжя спільних неповнолітніх дітей; при відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу; якщо один з подружжя, незважаючи на відсутність у нього заперечень, ухиляється від розірвання шлюбу в державному органі РАЦС.

Судовий порядок розірвання шлюбу здійснюється з урахуванням вимог цивільного процесуального законодавства про позовне провадження, де досить докладно визначені права та обов`язки сторін, що беруть участь у справі. Суд повинен забезпечити не тільки державно-правове регулювання відносин, пов`язаних з припиненням шлюбу, але й у разі потреби захистити інтереси кожного з подружжя і їхніх неповнолітніх дітей. Якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу.

Таким чином, наявність дітей та встановлення обставин, за яких збереження шлюбу буде суперечити інтересам дітей, може бути самостійною підставою для ухвалення рішення про розірвання шлюбу, що передбачено положеннями ч. 2 ст. 112 СК України.

В той же час, наявність обмежень щодо розірвання шлюбу з урахуванням наявності дітей передбачена у ч. 2 ст. 110 СК України, згідно з якою позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини. Однак таких обставин у цій справі не встановлено.

Судом також до матеріалів справи були долучені докази, які підтверджують наявність у спільної дитини сторін захворювань, що може бути підставою для стягнення додаткових витрат для утримання такої дитини у разі, якщо батько буде ухилятись від обов`язку утримання дитини. В той же час, норми СК не визначають відповідну обставину як перешкоду для розірвання шлюбу. Матеріали справи також не містять переконливих доводів, підтверджених доказами про те, що збереження шлюбу є виключно необхідним в інтересах дитини. Колегія апеляційного суду виходить також з тих обставин, що предметом цього спору є врегулювання особистих немайнових відносин між подружжям, що не припиняє існування особистих немайнових та майнових відносин між батьками та дітьми.

Разом із тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Згідно з ч. 5 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Згідно отриманої судом довідки про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 з 14 травня 2019 року по теперішній час зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Матеріалами справи встановлено, що судом першої інстанції було повідомлено відповідача на вказану адресу, однак конверт з повісткою повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, за загальним правилом відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України можна б було вважати, що відповідач про час та дату розгляду справи була належним чином повідомлена.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 3 серпня 2022 року у справі №352/54/19.

Разом із тим, особливості обставин цієї справи свідчать, що звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення, відповідач вказувала, що при зверненні позивача із позовом (26 жовтня 2022 року), відповідач у зв`язку із розгортанням повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України перебувала за межами України, що підтверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державно прикордонної служби України, який був наданий відповідачу на адвокатський запит № 01/04 від 11 квітня 2023 року.

Так, відповідно до зазначеного листа, ОСОБА_1 10 жовтня 2022 року виїхала за межі території України (а.с.41).

Таким чином, на час подання позовної заяви та на час ухвалення заочного рішення суду відповідач не знаходилась на території України, у зв`язку із чим не отримувала ухвалу про відкриття провадження в справі разом із позовною заявою та судові повістки, а тому остання була позбавлена можливості надати свої заперечення на позов.

Враховуючи вказане, справу було розглянуто судом першої інстанції за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) цього обов`язку судом призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 6 липня 2022 року у справі № 752/11822/15-ц.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Апеляційним судом також встановлено, що звертаючись до суду із позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 просив також визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 разом із матірю ОСОБА_1 , однак судом першої інстанції вказана вимога не була розглянута.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що суд першої інстанції не надав оцінки та не вирішував питання щодо визначення місця проживання дитини, а тому у апеляційного суду відсутні підстави для перегляду рішення суду в частині, яка не була розглянута судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Таким чином, позивач не позбавлений можливості звернутись до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення для вирішення питання визначення місця проживання малолітньої дитини.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року скасувати в частині вирішення спору про розірвання шлюбу та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладений 7 листопада 2015 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за актовим записом № 1197 - розірвати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ.О. Писана
Судді С.О. Журба

М.А. Яворський